Джон Уейн – Уикипедия
Джон Уейн John Wayne | |
американски актьор | |
![]() Джон Уейн (1965) | |
Роден | Марион Робърт Морисън[1] |
---|---|
Починал | Лос Анджелис, Калифорния, САЩ |
Погребан | Нюпорт Бийч, САЩ |
Националност | ![]() |
Учил в | Южнокалифорнийски университет |
Актьорска кариера | |
Активност | 1926 – 1976 |
Значими роли | Рустър Когбърн |
Оскари | Най-добър актьор: „Непреклонните“ (1970) |
Златен глобус | Най-добър актьор: „Непреклонните“ (1970) |
Семейство | |
Съпруга | Джозефин Алиша Сенс (1933 – 1945; развод) Есперанса Баур (1946 – 1953; развод) Пилар Палет (1954 – 1979; смъртта му) |
Партньор | Марлене Дитрих |
Деца | 7 |
Подпис | ![]() |
Уебсайт | www.johnwayne.com |
Джон Уейн в Общомедия |
Марион Робърт Морисън[1][2] (на английски: Marion Robert Morrison) (26 май 1907 – 11 юни 1979), познат със своя професионален псевдоним Джон Уейн (John Wayne) и наричан от американските си почитатели „Дюк“ (Duke – Дукът), е американски актьор, режисьор, продуцент и носител на Президентския медал за свобода.[3][4] В продължение на три десителетия той е един от най-известните и високоплатени холивудски артисти, натрупал слава със своите емблематични роли в уестърн филмите.[5][6]
Преди филмовата си кариера Уейн се занимава с футбол.[1] Кариерата му в киното започва още от нямото кино. До края на 30-те участва множество незначителни и евтини филми, най-често уестърни.[1] Негов сериозен пробив в киното се счита лентата от 1939 г. „Дилижанс“. Играе предимно във филми на американските режисьори Джон Форд и Хауърд Хоукс. Създава образа на грубоват, но честен каубой от прерията. През 1960 г. с филма „Аламо“ прави своя режисьорски дебют.[1] Уейн е една от най-известните кинозвезди от „Златната ера на Холивуд“.[7] През 1999 г. Американският филмов институт включва Уейн под номер 13 в класацията на най-големите звезди мъже на класическото холивудско кино[8].
Уейн е превърженик на десните политически идеи. Открито одобрява сенатор Маккарти и намесата на американските войски в конфликта във Виатнам през 60-те.[1]
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Ранни години
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f2/John_Wayne_birthplace.jpg/200px-John_Wayne_birthplace.jpg)
Марион Робърт Морисън е роден на 26 май 1907 г., на Втора южна улица № 224 в Уинтърсет, Айова.[9] Местният вестник „Уинтърсет Мадисониан“ оповестява на четвърта страница на изданието си от 30 май 1907 г., че Марион тежи 13 фунта (около 6 кг). Уейн твърди, че неговото бащино име скоро е променено на Майкъл, след като родителите му решават, че следващото им дете ще се казва Робърт. Изследваният обаче не показват такива официални промени. Официалното име на Уейн остава Мериън Робърт Морисън през целия му живот.[10][11] Бащата на Уейн Клайд Ленърд Морисън (1884 – 1937) е син на ветерана от Гражданската война Мериън Майкъл Морисън (1845 – 1915). Майката на Уейн Мери „Моли“ Алберта Браун (1885 – 1970) е от Ланкастър, окръг Небраска. Уейн има шотландски, английски и ирландски корени.[12] Неговият прапрадядо Робърт Морисън (роден 1782) напуска графство Антрим, Ирландия с майка си и пристига в Ню Йорк 1799 г. и се установяват в Адамс, Охайо. Семейство Морисън са дошли от Западните острови на Шотландия.[13] Уейн е отгледан в презвитерианската вяра.[13]
Семейството на Уейн се премества в Палмдейл, Калифорния, а след това през 1916 г. в Глендейл на улица Изабел № 404, където баща му работи като фармацевт. Посещава гимназия „Глендейл Юниън“ (Glendale Union), където се представя добре както в спорта, така и в академичните среди. Уейн е част е от футболния отбор на гимназията и отбора по разискване. Той е президет на Обществото на латинците и допринася за спортната рубрика във вестника на училището. [14] Местен пожарникар започна да го нарича „Малкия херцог“ (Little Duke), защото винаги е ходил с огромния си ердел териер кръстен Дюк (Duke), Уейн предпочита „Дюк“ пред „Марион“ и прякорът остана. [15][16] Уейн посещава средното училище на Уилсън в Глендейл. Като тийнейджър работи в магазин за сладолед за мъж, който подковава коне за холивудските ателиета. Също така е активен като член на Ордена на Демолай. Играе футбол за отбора на гимназията Глендейл от 1924 г. в лигата. [17]
Уейн кандидатства във Военно-морската академия на САЩ, но не е приет. Вместо това се записва Южнокалифорнийския университет, специалност начално право. Той е бил член на студентските братства „Троянските рицари“ и „Сигма Хи“.[18] Също така е в университетския отбор по американски футбол с треньор Хауърт Джоунс. Травма на клюицата прекратява спортната кариера на Уейн. По-късно актьорът отбелязва, че бил уплашен от реакцията на Джоунс, ако разбере, че е счупил костта при сърфиране със сърф.[19] Уейн губи спортната си стипендия и трябва да напусне университета.[20][21]
Професионална кариера
[редактиране | редактиране на кода]Режисьорът Джон Форд и звездата от немите уестърни Том Микс наемат Уейн като реквизитор и статист. Микс прави това като услуга за треньора Джоунс, който дава на актьора билети за игрите на USC (абриаватура на Южнокалифорнийски университет).[22][23] По-късно Уейн преписва своето актьорско държане, в частност походката си, повлияни от запознанството му с националния американски герой Уайът Ърп, който е близък приятел на Том Микс.[22] Скоро Уейн започва да играе в малки роли във филмите и установява приятелство с Джон Форд, което ще се превърне в един от най-емблематичните тандеми в американското кино. В този период от своята кариера той изиграва второстепенна роля, която не е вписана в крайните надписи, като часовой във филма от 1926 г. „Барделис Великолепният“ (екранизация на едноименния роман на италиано-американския писател Рафаел Сабатини). Също така Уейн се появява заедно своите съотборници от USC, в футболните сцени на лентите: „Красивият г-н Браун от Харвард“ (1926), „Директен удар“ (1927) и „Приветствие“ (1929) и „Ще те направя човек“ (1931).[24]
Докато изпълнява малка роля във филма „Думи и музика“ (1929) от компанията „Фокс Филм“ той е вписън в актьорския състав като Дюк Морисън. Това е единственият път, когато Уейн използва този псевдоним. Режисьорът Раул Уолш забелязва актьора, докато мести мебели в студиото като работник по реквизита, и го избира за първата му главна роля в „Големият път“ (1930). For his screen name, Walsh suggested "Anthony Wayne", after Revolutionary War General "Mad" Anthony Wayne. За сценичен псевдоним Уолш предлага „Антъни Уейн“ в чест на геверала от Американската революция Антъни Уейн. Шефът на „Фокс Студиос“ Унфийлд Шийан не приема името, защото звучи „твърде италианско“. Тогава Уолш предлага „Джон Уейн“. Шийан се съгласява и без да бъде дори питън Уейн получава нов псевдоним.[25] Заплатата на актьора се вдига на $105 на седмица.[26]
„Големият път“ е един от първите мащабни филми на звуковата ера в Холивуд с бюджет над $2 милиона (над $32.8 милиона през 2021 г.)[27] Лентата използва голям брой статисти и мащабни снимки на американския югозапад, по онова време все още до голяма степен ненаселен. За да се възползвате напълно от спиращия дъха пейзаж, кинопродуктът е заснет в две версии, стандартна 35 mm и друга в новия филмов процес „Грандюр“ във формат, използвайки иновативна камера и обективи. Мнозина от зрителите, които са се насладили на Грандюр изживяването, аплодират нововъведението. Но само няколко киносалона имат нужната техника за излъчване на толкова широкоекранен филм. Усилията на екиха и създателите накрая излизат напразни. Кинолентата е смятана за огромен боксофис провал по това време, но оценена от съвременните критици като иновативна.[28]
Персонален живот
[редактиране | редактиране на кода]Джон Уейн е бил женен три пъти и се е развеждал два пъти. Трите му съпруги включват една от испано-американски произход, Джозефин Алиша Сенс, и две от испаноморски произход, Есперанса Баур и Пилар Палет. Той има четири деца с Джозефин: Майкъл Уейн (23 ноември 1934 г. - 2 април 2003 г.), Мери Антония (Тони) Уейн ЛаКава (25 февруари 1936 г. - 6 декември 2000 г.), Патрик Уейн (роден на 15 юли 1939 г.), и Мелинда Уейн Муньос (роден на 3 декември 1940 г.). Той имаше още три деца с Пилар: Айса Уейн (родена на 31 март 1956 г.), Джон Итън Уейн (родена на 22 февруари 1962 г.) и Мариса Уейн (родена на 22 февруари 1966 г.).
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f8/Marlene_Dietrich_and_John_Wayne_playing_chess%2C_1943.jpg/232px-Marlene_Dietrich_and_John_Wayne_playing_chess%2C_1943.jpg)
Няколко от децата на Уейн влязоха във филмовата и телевизионната индустрия. Синът му Итън е обявен за Джон Итън Уейн в няколко филма и изигра една от водещите роли в актуализацията на телевизионния сериал „Адам-12“ от 1990-те години. [29] Внучката му Дженифър Уейн е член на кънтри музикалната група Runaway June. [30]
Най-бурният му развод е с Есперанса Баур, бивша мексиканска актриса. Тя вярваше, че Уейн и звездата Гейл Ръсел имат връзка, твърдение, което Уейн и Ръсел отричат. В нощта на премиерата на филмът „Ангел и лошият човек“ (1947) има обичайно парти за актьорите и екипа и Уейн се прибира у дома много късно, когато той пристигна, Есперанса е в пиянски гняв и се опита да го застреля, докато той минава през входната врата. [31]
Уейн има няколко връзки с високопоставени дами, включително с Мерле Оберон, която продължава от 1938 до 1947 г. [32] След раздялата си с Пилар през 1973 г. Уейн има романтична връзка и живее с бившата си секретарка Пат Стейси (1941–1995) до смъртта си през 1979 г. Стейси публикува книга за живота си с него през 1983 г., озаглавена „Дюк:Любовна история“ („Duke:A Love Story“). [33]
Смърт
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fd/John_Wayne_Statue_Orange_County_Airport.jpg/260px-John_Wayne_Statue_Orange_County_Airport.jpg)
Въпреки че се записва в проучване за ваксина срещу рак в опит да предотврати болестта, [87] Уейн умира от рак на стомаха на 11 юни 1979 г. в медицинския център на UCLA в Лос Анджелис. [34] Погребан е в гробището на мемориалния парк Пасифик вю (Pacific View) в Корона дел Мар, Нюпорт Бийч. Според сина му Патрик и внука му Матю Муньос, който е бил свещеник в калифорнийската епархия Оранж, Уейн е приел римокатолицизма малко преди смъртта си. [35][36][37] Той иска на надгробната му плоча да пише „Feo, Fuerte y Formal“ („Грозен, Силен и Достоен“). [38] Гробът му не е маркиран в продължение на 20 години.
Сред актьорите и екипа заснели филма „Завоевателят“ (1956) на място близо до Сейнт Джордж, Юта, 91 души от актьорския състав и екипа развиха някаква форма на рак по различно време. Сред заболелите са Уейн, Сюзън Хейуърд, Агнес Мурхед, Педро Армендарис и режисьора Дик Пауъл. Филмът е заснет в югозападната част на Юта, наблизо са правени последните тестове на американското правителство за ядрени оръжия, в югоизточната част на Невада. Мнозина твърдят, че радиоактивните отпадъци от тези тестове са замърсили местоположението на филма и са отровили екипа работещ там. [39][40] Въпреки предположението, че ракът на белия дроб на Уейн от 1964 г. и ракът на стомаха му през 1979 г. са резултат от ядрено замърсяване, той вярва, че ракът на белите дробове е резултат от неговия навик да пуши цигари, по шест кутии на ден. [41]
Избрана филмография
[редактиране | редактиране на кода]година | филм | оригинално заглавие | роля | режисьор |
---|---|---|---|---|
1930 | Големият път | The Big Trail | Брек Колман | Раул Уолш |
1932 | Обуздай го, каубой | Ride Him, Cowboy | Джон Друри | Фред Алън |
1939 | Дилижанс | Stagecoach | Хенри „The Ringo Kit“ (Ринго хлапето) | Джон Форд |
1940 | Дълго пътешествие към дома | The Long Voyage Home | Оле Олсън | Джон Форд |
1942 | Среща във Франция | Reunion in France | Пат Талбот | Жул Дасен |
1948 | Ред Ривър | Red River | Томас „Том“ Дънсън | Хауърд Хоукс |
1948 | Форт Апачи | Fort Apache | Капитан Кърби Йорк | Джон Форд |
1948 | 3 Кръстника | 3 Godfathers | Робърт Мармадюк Сангстър Хайтауър | Джон Форд |
1949 | Тя носеше жълта панделка | She Wore a Yellow Ribbon | Капитан Нейтън Бритълс | Джон Форд |
1949 | Пясъците на Иво Джима | Sands of Iwo Jima | Сержант Джон М. Стрикер | Алън Дуан |
1950 | Рио Гранде | Rio Grande | Подполковник Кърби Йорк | Джон Форд |
1952 | Тихият човек | The Quiet Man | Шон Торнтън | Джон Форд |
1953 | Хондо | Hondo | Хондо Лейн | Джон Фароу |
1955 | Преследване в морето | The Sea Chase | Капитан Карл Ерлих | Джон Фароу |
1956 | Следотърсачите | The Searchers | Итън Едуардс | Джон Форд |
1957 | Крилата на орлите | The Wings of Eagles | Франк (Сприг) Уад | Джон Форд |
1957 | Легенда за изгубените | Legend of the Lost | Джо Дженуъри | Хенри Хатауей |
1959 | Рио Браво | Rio Bravo | Джон Т.Ченс | Хауърд Хоукс |
1959 | Кавалеристите | The Horse Soldiers | полковник Джон Марлоу | Джон Форд |
1960 | Аламо | The Alamo | Дейви Крокет | Джон Уейн |
1960 | На север, към Аляска | North to Alaska | Сам Маккорд | Хенри Хатауей |
1962 | Човекът, който застреля Либърти Валънс | The Man Who Shot Liberty Valance | Том Донифон | Джон Форд |
1962 | Хатари! | Hatari! | Шон Мърсър | Хауърд Хоукс |
1962 | Най-дългият ден | The Longest Day | Бенджамин Вандервоорт | |
1962 | Как беше завладян Запада | How the West Was Won | генерал Уилям Шърман | Хатауей, Форд, Маршал |
1963 | Рифът на Донован | Donovan's Reef | Майкъл Патрик (Гънс) Донован | Джон Форд |
1963 | Маклинтък! | McLintock! | Джордж Маклинтък | Андрю Маклаглън |
1965 | Синовете на Кейти Елдър | The Sons of Katie Elder | Джон | Хенри Хатауей |
1966 | Ел Дорадо | El Dorado | Коул Торнтън | Хауърд Хоукс |
1967 | Военният фургон | The War Wagon | Тау Джаксън | Бърт Кенеди |
1968 | Зелените барети | The Green Berets | Полковник Майк Кърби | Джон Уейн, Рей Келог |
1969 | Непреклонните | True Grit | Рустър Когбърн | Хенри Хатауей |
1969 | Непобедимите | The Undefeated | Полковник Джон Хенри Томас | Андрю Маклаглън |
1971 | Големия Джейк | Big Jake | Джейĸ MaĸKендълс | Джордж Шърман |
1972 | Каубоите | The Cowboys | Уил Андерсен | Марк Райдел |
1973 | Обирджии на влакове | The Train Robbers | Лейн | Бърт Кенеди |
1973 | Кейхил щатски шериф | Cahill U.S. Marshal | щатски шериф Дж. Д. Кейхил | Андрю Маклаглън |
1975 | Браниган | Brannigan | Лейтенант Джеймс Браниган | Дъглас Хикокс |
1975 | Рустър Когбърн | Rooster Cogburn | Шериф Рубен Джей (Рустър) Когбърн | Стюарт Милър |
1976 | Стрелецът | The Shootist | Джон Бърнард Букс | Дон Сийгъл |
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ а б в г д е „В света на киното“. Т. 1/3. София, Народна просвета, 1983. с. 478. (на български)
- ↑ Daniel, Diane. „In Iowa, a New John Wayne Museum“ // Ню Йорк Таймс, 27 февруари 2015. Посетен на 2 октомври 2020. (на английски)
- ↑ Kehr, Dave. „John Wayne News“ // Ню Йорк Таймс. Посетен на 2 октомври 2020. (на английски)
- ↑ „Public Papers of the Presidents of the United States, Jimmy Carter, 1980 – 1981, Book 2: May 24 to September 26, 1980“. Government Printing Office, 1980. p. 1061. (на английски)
- ↑ „John Wayne“ // The Numbers. Посетен на 2 октомври 2020. (на английски)
- ↑ „Quigley's Annual List of Box-Office Champions, 1932 – 1970“ // Reel Classics. Архивиран от оригинала на 28 април 2016. Посетен на 2 октомври 2020. (на английски)
- ↑ John Wayne (I) (1907 – 1979), IMDb.com.
- ↑ AFI's 100 Years ... 100 Stars // American Film Institute, 16 юни 1999. Архивиран от оригинала на 13 януари 2013. Посетен на 20 февруари 2012.
- ↑ Рождено свидетелство, Медисън, Айова.
- ↑ Roberts & Olson 1995, с. 8 – 9.
- ↑ Wayne, John, My Kingdom, unfinished draft autobiography, University of Texas Library.
- ↑ Goldstein, Norm et al. „John Wayne: A Tribute“. 1980. ISBN 9780030530210. p. 12. (на английски)
- ↑ а б Roberts & Olson 1995.
- ↑ Chilton, Martin. John Wayne: 10 surprising facts // The Telegraph. April 25, 2016. Посетен на October 27, 2017.
- ↑ Roberts Olson, с. 37.
- ↑ Munn, Michael (2003). John Wayne: The Man Behind the Myth. London: Robson Books. p. 7. ISBN 0-451-21244-4.
- ↑ A Pictorial History of Glendale High School // Glendale High School. Архивиран от оригинала на 2012-05-01. Посетен на May 21, 2012.
- ↑ Davis, Ronald L. „Duke: The Life and Image of John Wayne“. University of Oklahoma Press, 2001. ISBN 978-0-8061-3329-4. (на английски)
- ↑ Travers, Steven. „USC Trojans: College Football's All-Time Greatest Dynasty“. Lanham, Maryland, Taylor Trade Publishing, 2010. ISBN 978-1589795686. p. 29. (на английски)
- ↑ Richard, Shephard. John Wayne's Biography // jwayne.com. Архивиран от оригинала на 8 ноември 2017. Посетен на 11 август 2021. (на английски)
- ↑ Jewell, Rick. „John Wayne, an American Icon“ // Trojan Family Magazine, 1 август 2008. Архивиран от оригинала на 2015-12-22. Посетен на 8 ноември 2017. (на английски)
- ↑ а б Hughes, Johnny. „Famous gamblers, poker history, and texas stories“. Iuniverse, 2012. ISBN 978-1475942156. (на английски)
- ↑ Eyman, Scott. „John Wayne: The Life and Legend“. 2014. с. 33–34.
- ↑ „Biography of John Wayne“ // Think Quest: Library. Архивиран от оригинала на 13 октомври 2007. Посетен на 11 март 2023. (на английски)
- ↑ Roberts Olson, с. 84.
- ↑ Jacobs, Fred. „John Wayne - The Duke“ // Vallarta Tribune, 19 май 2016. Архивиран от оригинала на 13 декември 2019. Посетен на 11 март 2023. (на английски)
- ↑ „Inflation Calculator“ // US Inflation Calculator. Посетен на 11 март 2023. (на английски)
- ↑ Clooney, Nick. „The Movies That Changed Us: Reflections on the Screen“. New York, Atria Books, 2002. ISBN 0-7434-1043-2. p. 195. (на английски)
- ↑ TV.com. New Adam-12 // Архивиран от оригинала на 2020-02-17. Посетен на February 1, 2020.
- ↑ Who's New: Runaway June // June 6, 2016. Посетен на January 23, 2019.
- ↑ Roberts Olson, с. 1995.
- ↑ Roberts Olson, с. 195 – 197.
- ↑ Duke: a love story: an intimate memoir of John Wayne's last years. WorldCat. OCLC 9082896.
- ↑ John Wayne Dead of Cancer on Coast at 72 // Посетен на October 27, 2017.
- ↑ The religion of John Wayne, actor // Adherents.com. Архивиран от оригинала на 2006-10-23. Посетен на October 20, 2008.
- ↑ Kerr, David. My granddaddy John Wayne // California Catholic Daily. October 4, 2011. Архивиран от оригинала на 2011-10-06. Посетен на October 4, 2011.
- ↑ Company, Our Sunday Visitor Catholic Publishing. Everyone called him 'Duke': John Wayne's conversion to Catholicism // Архивиран от оригинала на 2018-06-12. Посетен на June 10, 2018.
- ↑ Candelaria, Nash. John Wayne, Person and Personal The love affairs of an American legend in Hopscotch: A Cultural Review, Volume 2, Number 4, 2001, pp. 2–13, Duke University Press.
- ↑ The Conqueror and Other Bombs // Mother Jones. June 9, 1998. Посетен на July 30, 2011.
- ↑ Sparks, Preston. Blast's ties to cancer unclear // Augusta Chronicle. March 16, 2009. Посетен на July 30, 2011.
- ↑ Bacon, James (June 27, 1978). "John Wayne: The Last Cowboy". Us Magazine.
Библиография
[редактиране | редактиране на кода]- Roberts & Olson, Randy; James S. „John Wayne: American“. New York, Free Press, 1995. ISBN 978-0-02-923837-0.
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]
|
|
|