Якоб Буркхарт – Уикипедия
Якоб Буркхарт Jacob Burckhardt | |
швейцарски историк на изкуството | |
![]() | |
Роден | |
---|---|
Починал | |
Погребан | Риен, Швейцария |
Националност | ![]() |
Учил в | Бонски университет Базелски университет |
Научна дейност | |
Област | История |
Работил в | Базелски университет |
Видни студенти | Хайнрих Вьолфлин |
Повлиян | Жул Мишле |
Повлиял | Фридрих Ницше Йохан Хьойзинха |
Якоб Буркхарт в Общомедия |
Якоб Буркхарт (на немски: Jacob Burckhardt, издаван в България и като Буркхард) е швейцарски историк на изкуството и културата, влиятелна фигура в историографията.
Според Зигфрид Гидион „Големият откривател на епохата на Ренесанса Буркхарт първи показа как този период трябва да бъде третиран в неговата цялостност, като се разглежда не само живописта, скулптурата и архитектурата, но също и социалните влияния на всекидневния живот“.[1]
Най-известният труд на Буркхарт е книгата „Култура и изкуство на Ренесанса в Италия“ (1860).
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Роден е на 25 май 1818 г. в Базел, Швейцария, в семейството на протестантски свещеник. Учи теология в Базел и Ньошател до 1839 г., когато загубва вярата си и се премества в Университета в Берлин, където изучава история, особено история на изкуството, която тогава е ново научно поле. В Берлин той посещава лекции на Леополд фон Ранке, основателя на академичната история като дисциплина, основана на източници и записи, а не на лични виждания. През 1841 г. прекарва известно време в Университета в Бон, изучавайки изкуството под ръководството на историка Франц Кюглер, на когото посвещава своята първа книга – Die Kunstwerke der belgischen Städte (1842). Той преподава в Университета в Базел от 1843 до 1855, а после и в инженерното училище ETH в Цюрих. През 1858 г. се връща в Базел, където става професор до пенсионирането си през 1893 г. Едва през 1886 г. той започва да преподава изключително и предимно история на изкуството.
Умира на 8 август 1897 г. в Базел на 79-годишна възраст.
Творчество
[редактиране | редактиране на кода]Текстовете на Буркхарт допринасят съществено за установяването на история на изкуството като самостоятелна академична дисциплина, но имат и литературна стойност. Неговият иновативен подход изтъква стойността на изкуството, културата и естетическите репрезентации при анализирането на социалните и политически тенденции през определена историческа епоха. Като историк той силно се противопоставя на интерпретациите на хегелианството, което е доста популярно по негово време, също на икономизма при интерпретирането на историята, както и на позитивизма, който по онова време става доминантен в научните дискурси, включително и в социалните науки.
Тъй като половината от неговите предходни трудове са посветени на Ренесанса, Буркхарт естествено стига до идеята за написването на двете книги, с които е най-известен, а именно Die Kultur der Renaissance in Italien („Културата на Италианския ренесанс“) (1860) и Geschichte der Renaissance in Italien („История на Ренесанса в Италия“) (1867). „Културата на Италианския ренесанс“ се превръща в най-влиятелната интерпретация на Италианския Ренесанс през 19 век и си остава широко четена и до днес. Буркхарт и германският историк Георг Фойгт стават пионерите в изследването на Ренесанса, но за разлика от Фойгт, който се ограничава с изучаването на италианския хуманизъм, Буркхарт се занимава със социалните аспекти на Ренесанса.
Естествено Буркхарт смята изучаването на древната история за интелектуална необходимост и е смятан също за уважаван историк на гръцката цивилизация.
Фридрих Ницше, който на 24-годишна възраст е назначен за професор по класическа филология в Базел през 1869 г., се възхищава на Букхарт и посещава някои от неговите лекции. И двамата са големи почитатели на Артур Шопенхауер. Двамата завързват интелектуално приятелство, макар че Буркхарт е далеч от философските тенденции във философията на Ницше. Тяхната обширна кореспонденция през годините е публикувана.[2]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8e/Jacob_Burckhardt_%281818%E2%80%931897%29_Grabst%C3%A4tte.jpg/200px-Jacob_Burckhardt_%281818%E2%80%931897%29_Grabst%C3%A4tte.jpg)
Като швейцарец Буркхарт е безразличен към германския национализъм и твърденията за културно и интелектуално превъзходство. Като историк обаче той е напълно наясно относно бързите политически и икономически промени, които се случват по това време в Европа, като коментира в своите лекции и текстове индустриалната революция, политическите промени и растящия национализъм и милитаризъм в Европа[3] Той също така предусеща катаклизмите на XX век, като описва бъдещите демагогии като „ужасяващи опростители“, които според него ще играят централна политическа роля. В по-късните си години Буркхарт е увлечен от демокрацията, индивидуализма, социализма и много други модерни по онова време идеи.
Библиография
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Die_Kultur_der_Renaissance_in_Italien.jpg/200px-Die_Kultur_der_Renaissance_in_Italien.jpg)
- Carl Martell (1840)
- Kunstwerke der belgischen Städte (1842)
- Conrad von Hochstaden (1843)
- Die Zeit Constantins des Großen (1853)
- Cicerone (1855)
- Die Kultur der Renaissance in Italien (1860)
- Якоб Буркхарт. Култура и изкуство на Ренесанса в Италия. Превод Харитина Костова-Добрева. София: Наука и изкуство, 1987, 804 с.
- Geschichte der Renaissance in Italien (1878)
- Посмъртно публикувани съчинения
- Erinnerungen aus Rubens (1898)
- Griechische Kulturgeschichte (1898–1902)
- Якоб Буркхард. Културистория на Гърция. София: Клио, 1998
- Weltgeschichtliche Betrachtungen (1905)
- Historische Fragmente (aus dem Nachlass gesammelt von Emil Dürr, 1942)
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Зигфрид Гидион в Пространство, време и архитектура (6-о издание), стр. 3.
- ↑ „Едно от крайно редките изключения е моят почитан приятел Якоб Буркхарт от Базел – именно нему Базел дължи днешното си предно място в хуманността.“, Фридрих Ницше, „Залезът на боговете“.
- ↑ „Имам предчувствие, което звучи напълно налудничаво и въпреки това положително няма да ме напусне: милитаризираната държава трябва да се превърне в едно огромно предприятие… Това, което съвсем логично трябва да настъпи, е определено и контролирано ограничаване на мизерията, с поощрения и в униформа, всекидневно от сутрин до вечер под звуците на барабани.“, Якоб Буркхарт, цитирано по Ерик Хофър, Истинският вярващ, 18 глава: Добри и лоши масови движения, стр. 120.
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]- The Civilization of the Renaissance in Italy Архив на оригинала от 2008-09-21 в Wayback Machine.. The Middlemore translation of the 1860 German original, 1878 ((en))
- Judgements on History and Historians Архив на оригинала от 2008-12-05 в Wayback Machine.. Translated by Harry Zohn. Foreword by Alberto Coll, 1929 ((en))
- Jacob Burckhardt // Projekt Gutenberg-DE. Посетен на 14 декември 2017. (на немски)
![]() ![]() | Тази страница частично или изцяло представлява превод на страницата Jacob Burckhardt в Уикипедия на английски. Оригиналният текст, както и този превод, са защитени от Лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Споделяне на споделеното“, а за съдържание, създадено преди юни 2009 година – от Лиценза за свободна документация на ГНУ. Прегледайте историята на редакциите на оригиналната страница, както и на преводната страница, за да видите списъка на съавторите. ВАЖНО: Този шаблон се отнася единствено до авторските права върху съдържанието на статията. Добавянето му не отменя изискването да се посочват конкретни източници на твърденията, които да бъдат благонадеждни. |
|