Замки Франконської Швейцарії — Вікіпедія
Замки Франконської Швейцарії — замки, що розташовані на території Франконської Швейцарії, яка являє собою гористу місцевість в Німеччині, обмежену річками Пегніц, Редніц і Майн. Історія франконських лицарських родів розпочинається ще у кінці X — початку XI століть, коли лицарські замки використовувались як форпости на кордоні з землями войовничих слов'янських племен.
Історія франконських лицарських родів бере свій початок з кінця X — початку XI століть, коли лицарські замки служили форпостами на кордоні з землями, зайнятими войовничими слов'янськими племенами, які прийшли туди на спустошені, після епохи Великого переселення народів, території. Ця протидія, в якому німецька сторона мала стратегічну перевагу, набуло характеру «Натиску на Схід», супроводжувався поширенням, як імперської влади, так і християнства. І в цьому процесі лицарство мало таке ж значення, як і монастирі. Буквально кожна скеля, придатна для побудови на ній замку, використовувалась для зміцнення навколишніх територій, де в критичні моменти могло сховатись нечисленне в той час сільське населення, яке перебувало в кріпацтві.
В часи, коли влада імператора послаблювалася та контроль над лицарством, як опір центральної влади, зменшувався, а свавілля феодалів зростало. Однак неможна сказати, що Франконська Швейцарія була територією безгранної анархії лицарів, які професійно займаються розбоєм із власних замків, що виконували функцію розбійницьких гнізд.
Масове будівництво замків почалось у часи правління короля Східно-Франкського королівства Генріха I Птахолова, який роздавав в ленне володіння знову освоєні землі. Продовжив цей процес імператор Священної Римської імперії Оттон I Великий, з його допомоги були утворені передумови для створення єпископства в Бамберзі, часів правління імператора Генріха II Святого. Кількість замків при його правлінні досягло 190.
Зміцніла влада єпископів Бамберга, заможних патриціїв Нюрнберга та маркграфів Байрота були зацікавлені в безпеці торговельних шляхів, що призвело до обмеження свавілля лицарства.
У XV столітті більшість замків було розграбовано та спалено гуситами під час Гуситських війн. Те, що вдалося відновити, було знову зруйновано в часи Селянської війни в Німеччині в XVI сторіччі.
В наступному столітті знову почалось руйнування замків, але вже під час Тридцятилітньої війни, й тому, більшість фортець навіть зараз знаходяться в руїнах.
Найбільший удар землеволодіння стародавніх родів отримало під час Наполеонівських війн в кінці XVII — початку XIX століття, що суттєво змінило політичну картину регіону. Цей процес завершився у 1803 році з виникненням королівства Баварія, коли ліквідацією кріпосного права була усунена економічна база лицарства.
Тим не менш, на території Франконскої Швейцарії є родові маєтки, а також замки, що знаходились під владою нових, а іноді й старих господарів.
У 1415 році німецький теолог Ян Гус був спалений в Констанці, як єретик. Ця подія стала приводом до початку селянських повстань. В 1430 році проти гуситів був прийнятий хрестовий похід, через те, що гусити розграбували та спалили до тла міста: Гоф, Кульмбах, Байрот, Вайшенфельд, Еберманштадт та Гройсен. Однак Нюрнберг та Бамберг вціліли, бо їм вдалось відкупитися, виплатив від кожного з міст суму в 12 000 гульденів. Для компенсації своїх витрат єпископ Бамберга наклав на містян протягом року новий податок, під назвою "гуситський". Після рейду у Франконську Швейцарію повстанці поверталися назад до себе в Богемію, везучи 3000 возів, заповнених награбованим майном.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fc/%D0%93%D0%BE%D1%81%D0%B2%D0%B0%D0%B9%D0%BD%D1%88%D1%82%D0%B0%D0%B9%D0%BD.%D0%9E%D0%B1%D1%89%D0%B8%D0%B9_%D0%B2%D0%B8%D0%B4.jpg/233px-%D0%93%D0%BE%D1%81%D0%B2%D0%B0%D0%B9%D0%BD%D1%88%D1%82%D0%B0%D0%B9%D0%BD.%D0%9E%D0%B1%D1%89%D0%B8%D0%B9_%D0%B2%D0%B8%D0%B4.jpg)
Місцевість розоряли також дві Маркграфські війни, причиною яких було бажання маркграфів отримати повністю незалежну від центральної влади територію.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b3/Castle_in_Goessweinstain.jpg/200px-Castle_in_Goessweinstain.jpg)
Так маркграф Альбрехт Ахілл Бранденбурзький, який володів територією від Єгера до Уффенхайма, зовсім не рахувався з імперською адміністрацією, що знаходиться в Нюрнберзі. Однак, попри те, що він був бургграфом Нюрнберга, місто йому не підкорявся. Відповідно до заведеного порядку маркграф був головою земельного суду, що було причиною постійної ворожнечі й конфліктів. Містяни не допускали введення в місті чеканної графом монети й нерідко виправдовували містян, засуджених його судом.
Їх не влаштовувала вимога маркграфа оплатити його військові витрати на війну з гуситами і відмовилися виплатити йому необхідні 120 000 гульденів.
У 1449 році маркграф виказав містянам ультиматум. Ті в свою чергу заручилися підтримкою 30 міст, а маркграф уклав союз із 30-ма князями. Війська маркграфа оточили місто і за його наказом розгромили й пограбували його околиці. Містяни в свою чергу в один з місяців розграбували 50 сіл, що належали маркграфу та забрали 4000 голів худоби.
В результаті військових дій згоріли до тла міста: Грефенберг, Калхройт, Хільпольштайн, Еффельтріх та Керсбах. Супротивні сторони в цій війні не прагнули до перемоги шляхом головного бою. Передбачалося, що ворог буде переможений шляхом заподіяння йому матеріальної шкоди. Оскільки села і подібні за розмірами з ними поселення не мали права мати захисні споруди, тому заподіяння цієї шкоди було легкою справою.
З часом, жителі союзного з маркграфом міста Еффельтріха проявили ініціативу: вони використали цвинтарну огорожу як основу для оборонної стінки. Так у Німеччині з'явився новий вид оборонної споруди — вєркірха. Зрештою, сторони настільки розорили один одного, що ця війна припинилася сама собою.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/82/%D0%97%D0%B0%D0%BC%D0%BE%D0%BA_%D0%A4%D0%B5%D0%BB%D1%8C%D0%B4%D0%B5%D0%BD%D1%88%D1%82%D0%B0%D0%B9%D0%BD.jpg/200px-%D0%97%D0%B0%D0%BC%D0%BE%D0%BA_%D0%A4%D0%B5%D0%BB%D1%8C%D0%B4%D0%B5%D0%BD%D1%88%D1%82%D0%B0%D0%B9%D0%BD.jpg)
У 1524 році жителі Франконськой Швейцарії, незадоволені зростанням поборів і панщиною підняли повстання, однією з вимог якого було отримання права на вилов риби й полювання у лісах. Повстання, що почалося в районі Форхайма було придушено в самому початку. Однак, коли пройшов слух про те, що єпископ має намір застосувати санкції до послідовників Лютера, повстання розгорілося з новою силою. Близько 8000 селян створили табір навколо Бамберга, пограбували монастир Михайла і будинки заможних містян і аристократів. Всього було знищено близько 100 замків, монастирів та різних маєтків. Повсталі палили книги бібліотек, припускаючи, що в них містяться боргові документи.
Хоча території близько Кульмбаха і місто Нюрнберг залишилися недоторканими, лише через те що адміністрація міст йшла на невеликі, але помітні поступки щодо оподаткування.
Друга маркграфська війна (1541—1553) була розпочата маркграфом Альбрехтом II Алкібіадом Бранденбург-Кульмбахским з тією ж метою, що і перша. Він почав з того, що обложив Нюрнберг. Він також позбавив єпископа Бамберга половини його земель і зробив це з відома імператора, який потребував військової допомоги від Алкібіада. Потужні стіни врятували Нюрнберг від розграбування, але і він повинен був виплатити Алкібіаду 600 000 гульденів. В 1553 році через таємні зради був узятий замок Найдек, а також був спалений в тому ж році. Алкібіад мав можливість створити коаліцію та отримати великі політичні вигоди, однак його цікавив тільки грабіж. У тому ж році він зазнав поразки та втік у 1554 році до Франції. На початку 1556 року повернувся в Німеччину до свого зятя маркграфа Карла Баденского у Пфорцгайм, де і помер 8 січня 1557 року.[1][2]
- ↑ Альбрехт, маркграф бранденбургский // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп. т.). — СПб., 1890—1907. (рос. дореф.)(рос.)
- ↑ Dr. Hans-Peter Siebenhaar, Michael Müller. Frankische Schweiz- Michael Müller Verlag GmbH Erlangen- 1982. ISBN 3-923278-15-2