Йоган Віллем Беєн — Вікіпедія
Йоган Віллем Беєн | |
---|---|
нід. Johan Willem Beyen | |
![]() Йоган Віллем Беєн в 1952 році. | |
Народився | 2 травня 1897[1][2][3] Утрехт, Нідерланди |
Помер | 29 квітня 1976[1][2][3] (78 років) Гаага, Нідерланди |
Країна | ![]() |
Діяльність | банкір, дипломат, політик |
Alma mater | Утрехтський університет |
Науковий ступінь | доктор філософії |
Знання мов | нідерландська[1] |
Членство | Товариство "Мон Пелерін" |
Посада | Міністр закордонних справ[d], ambassador of the Netherlands to Franced і посол |
Партія | незалежний політик |
Нагороди | |
Йоган Віллем (Вім) Беєн (нід. Johan Willem Beyen, 2 травня 1897 року в Утрехті — 29 квітень 1976 року в Гаазі) був нідерландський банкір, державний службовець, політик і дипломат. Він служив як міністр закордонних справ Нідерландів у 1952–1956 роках. Беєн зіграв важливу роль у створенні Європейського економічного співтовариства, і по праву вважається одним з батьків-засновників Європейського Союзу. У 1981–1982 р. навчальний рік у Коледжі Європи був названий на його честь.
Офіційне прізвище Йогана Віллема (Віма) Беєна було Beijen, але він віддав перевагу написанню свого ім'я як Beyen, оскільки думав, що це ім'я в більшій мірі відповідало його міжнародним зв'язкам.
Його батько, Карел Гендрік Беєн, був адвокат. Він був секретар компанії Maatschappij tot Exploitatie van Staatsspoorwegen, однієї з нідерландських компаній залізниці. Його мати, Марія Луїза Кунен, родом із сім'ї музикантів. У нього було два брати. Один з них був археологом — Гендрік Жерар Беєн.
У 1922 році Вім Беєн одружився з Petronella J.G. (Nelly) Hijmans van Anrooij. У них було двоє синів і дочка. Наприкінці 1930-х років у Беєна були стосунки з австрійкою Margaretha Antonia (Gretel) Lubinka. Після Другої світової війни його перший шлюб був розірваний, і він одружився з Gretel. Цей шлюб був дуже щасливий.
Вім Беєн помер у 1976 році.
Вім Беєн виріс в Утрехті й сусідньому місті Білтговені. Він вивчав право в Утрехтському університеті. У 1918 році йому присуджено ступінь доктора права.
Після навчання Беєна залучили як тимчасового помічника клерка в нідерландському міністерстві фінансів. У той час йому був тільки 21 рік. Протягом декількох років він дослужився до заступника головного скарбника.
Після 1924 року Беєн займав кілька позицій у бізнес-секторі: Секретар Ради Philips, голова нідерландської філії Центрального банку Нідерландської Ост-Індії, директор одного з попередників AMRO Bank, віце-президент і з 1937 Президент Банку міжнародних розрахунків у Базелі, і директор Unilever.
Під час Другої світової війни, окрім позиції в Unilever, він ще був фінансовий радник нідерландського уряду в засланні в Лондоні. У 1944 році він зіграв важливу роль під час конференції в Бреттон-Вудсі, де були закладені основи Світового банку та Міжнародного валютного фонду. З 1946 року він був нідерландський представник у Раді Світового банку, а з 1948 р. в тому числі й у МВФ.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/35/Kabinet_1952-09-02_-_SFA001007606.jpg/500px-Kabinet_1952-09-02_-_SFA001007606.jpg)
У 1952 році Вім Беєн, який не належав до політичної партії, був призначений за міністра закордонних справ у Другому кабінеті Drees. Його запросили, щоб забезпечити кращий баланс сил у кабінеті. Це була дивна ситуація, оскільки Йозеф Лунс, який був членом Католицької народної партії, був міністром без портфеля в тому ж міністерстві. Один з жартів з приводу цієї реконструкції: "Нідерланди такі малі, а тому їхні зарубіжні країни в цілому такі великі, що одного міністра закордонних справ не вистачає."
Відносини між двома міністерствами було не надто добрі, бо вони мали зовсім різний стиль роботи й розбіжності з приводу кількох питань. Беєн, наприклад, мав серйозні заперечення проти Лунца щодо його ставлення до суперечок з Індонезією про Нідерландську Нову Гвінею.
Після виборів 1956 політична кар'єра Беєна підійшла до кінця. Більше не було потреби в безпартійному міністрові в кабінеті.
Вім Беєн зіграв дуже важливу роль у створенні Європейського Економічного Співтовариства.
У серпні 1954 року зруйнувалися плани створення Європейського політичного співтовариства й загальної сили оборони, Спільноти європейської оборони як заміни для національних армій Франції, Німеччини, Італії та трьох країн Бенілюксу, коли Франція відмовилася ратифікувати угоду.
Беєн зрозумів, що європейська інтеграція в політичній сфері була б неможлива в найближчому майбутньому. Він був певний, що треба було почати з економічного співробітництва, і розробив план, який закликав до європейського спільного ринку в поєднанні з ідеєю політичної спільноти. Він виступив за горизонтальну інтеграцію замість того, щоб подовжити сектор інтеграцією сектора на кшталт Європейської спільноти з вугілля та сталі (ЄСВС). [4]
У квітні 1955 року він запропонував створити «наднаціональну спільноту», яка згодом через митний союз могла б подолати шлях до «створення економічного союзу»[5]. 4 квітня 1955 він надіслав меморандум своїм колегам по Бенілюксу: Полю-Анрі Спааку (Бельгія) і Джозефу Беку (Люксембург), в якому запропонував ідею Митного союзу. На зустрічі міністрів закордонних справ трьох країн Бенілюксу в Гаазі 23 квітня 1955 підготував спільний меморандум, щоб представити своїм колегам з ЄСВС. Вони завершили меморандум (меморандум Бенілюкс) 18 травня 1955 і представили його урядам Франції, Німеччини та Італії 20 травня 1955. Вони запропонували для обговорення в конференції шести країн-учасниць ЄСВС шлях до спільної інтеграції європейської економіки.
Ця конференція, конференція Мессіна, проходила з 1 по 3 червня 1955 року. Беєн очолював нідерландську делегацію. Остаточне рішення конференції в значній мірі відображає думку Беєна. Вона лягла в основу для дальшої роботи з відновлення європейської інтеграції та призведе до Римського договору в 1957 році й формування Європейського економічного співтовариства та Євратому в 1958 році.
- ↑ а б в г Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ а б в Johan Willem Beijen — 2009.
- ↑ а б в Munzinger Personen
- ↑ "The Beyen Plan" [Архівовано 6 березня 2014 у Wayback Machine.]. CVCE (Centre for European Studies). Retrieved 2014-02-21.
- ↑ Никитюк Т. Л. Етапи становлення та розвитку Європейського Союзу: Історико-економічний аналіз / Економічні науки. Серія "Економічна теорія та економічна історія". Зб. наук. пр. ЛДТУ. Вип. 5(19) — Луцьк, 2008. частина 2. — С. 129-142
- J.W. Beyen [Архівовано 7 лютого 2012 у Wayback Machine.] (нід.)