Лючія Бозе — Вікіпедія
Лючія Бозе | ||||
---|---|---|---|---|
італ. Lucia Bosè | ||||
![]() | ||||
Ім'я при народженні | Лючія Борлоні | |||
Народилася | 28 січня 1931[3][4][…] Мілан, Королівство Італія | |||
Померла | 23 березня 2020[6][7][…] (89 років) Сеговія, Кастилія і Леон, Іспанія[9][10][8] | |||
Громадянство | ![]() ![]() | |||
Діяльність | акторка, модель | |||
Роки діяльності | з 1950 року | |||
У шлюбі з | Луїс Мігель Домінгін | |||
Діти | Мігель Босеd[11], Paola Dominguínd і Lucía Dominguínd | |||
IMDb | ID 0098393 | |||
Нагороди та премії | ||||
| ||||
![]() | ||||
Лючія Борлоні, відома під прізвищем Бозе (італ. Lucia Bosé; *28 січня 1931, Мілан — 23 березня 2020) — італійська акторка та модель. Була популярна в період італійського неореалізму 1950-х.
Працювала ученицею пекаря в міланській пекарні.
У 1947 році Лючія Бозе взяла участь у конкурсі краси «Міс Італія» і здобула перемогу. Її запросили в кіно. Не отримавши професійної освіти, озброєна мінімумом акторської техніки, Лючія Бозе знаходила опору в природній інтуїції, природності існування в кадрі. Джузеппе Де Сантіс відкрив для кіно Бозе в своїх фільмах — «Немає миру під оливами» ((1950) і «Рим, 11:00» (1952). Свій успіх акторка закріпила у фільмах «Дівчата з площі Іспанії» (1952, реж. Лучано Еммера) і «Розгромлені» (1955, реж. Франческо Мазеллі).
Акторка стає одним із символів італійського неореалізму, її ім'я називають поряд з Анною Маньяні, Рафом Валлоне, Сільваною Мангано, Массімо Джиротті. Лючії Бозе довелося першій висловити тему тотального самотності, яку розвивав у своїй творчості Мікеланджело Антоніоні. Бозе зіграла дві різнопланові ролі в кінострічках Мікеланджело Антоніоні: «Хроніка одного кохання» (1950) і «Дама без камелій» (1953).
Яскравою і значною для акторки виявилися зустрічі з іспанськими режисерами Х. А. Бардемом у фільмі «Смерть велосипедиста» (1955) і Луїса Бунюеля в картині «Це називається зорею» (1956). У 1958 році акторка на ціле десятиліття покинула успішний світ кіно, повністю присвятивши себе вихованню сина і дочки. Після розлучення з відомим іспанським матадором Луїсом Мігелем Домінгіном в 1968 році Бозе поступово повернулася в кінематограф. На стику 1960-1970-х років вона грала у Федеріко Фелліні, братів Тавіані, Маріо Болоньїні.
У 1980-ті активно знімалася у Франції, Швейцарії, Італії та Іспанії. Італійський та іспанський кінематограф все відвертіше перетворювався на комерційний і Лючія Бозе вже не мала можливості надалі демонструвати своє потужне драматичне дарування.
Тривалий час Лючія Бозе жила в Іспанії, де вела активну громадську діяльність. Так, у 1999 році в місті Сеговія під Мадридом Лючія Бозе разом з дочкою Паолою і сином, відомим співаком і актором Мігелем Бозе, відкрила Музей ангелів. Експозиції музею успішно демонструються по всьому світу.
Померла на 90-му році життя (2020) від COVID-19[12].
- 1950 Немає миру під оливами (реж. Джузеппе Де Сантіс)
- 1950 Хроніка одного кохання (Cronaca di un amore) — Паола Молон
- 1951 Дівчата з площі Іспанії (Le ragazze di Piazza di Spagna, реж. Лучано Еммера) — Маріса Бенвенуті
- 1952 «Рим, 11:00» (реж. Джузеппе Де Сантіс)
- 1953 «Дама без камелій» (реж. Мікельанджело Антоніоні)
- 1955 Розгромлені (Gli sbandati) — Лючія
- 1955 «Смерть велосипедиста» (реж. Х. А. Бардем)
- 1956 «Це називається зорею» (реж. Луїс Бунюель)
- 1970 «Метелло» (реж. Мауро Болоньїні)
- ↑ Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ Deutsche Nationalbibliothek Record #128607165 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ Person Profile // Internet Movie Database — 1990.
- ↑ SNAC — 2010.
- ↑ Filmportal.de — 2005.
- ↑ https://www.publico.es/sociedad/fallece-lucia-bose-89-anos.html
- ↑ а б El Mundo — Madrid: Unidad Editorial, 1989. — 337172 екз. — ISSN 1697-0179; 1576-6969
- ↑ Італійська актриса Лючія Бозе померла від коронавірусу [Архівовано 24 березня 2020 у Wayback Machine.] // новина за 24.03.2020 на Кореспондент.net
![]() | Це незавершена стаття про італійського актора або акторку. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |