Федір Кандиба — Вікіпедія
Федір Кандиба | |||
| |||
---|---|---|---|
1669 — 1672 | |||
Попередник: | Петро Суховій | ||
Наступник: | Григорій Гуляницький | ||
1674 — 1675 | |||
Попередник: | Григорій Гуляницький | ||
Наступник: | Костянтин Мигалевський | ||
| |||
? – 1681 — ? | |||
Попередник: | Іван Ждан | ||
Наступник: | Ярема Боровка | ||
| |||
? – 1701 — ? | |||
| |||
(при полковнику Степані Забілі) | |||
Народження: | не пізніше 1629 невідомо, Річ Посполита | ||
Смерть: | не раніше 1700 невідомо | ||
Країна: | ![]() ![]() | ||
Релігія: | православ'я | ||
Рід: | Кандиби | ||
Діти: | Кандиба Андрій Федорович | ||
Військова служба | |||
Приналежність: | ![]() | ||
Звання: | козак; сотник; полковник; полковий обозний; наказний полковник | ||
Битви: | Список |
Фе́дір Канди́ба (Хведір[1]; до 1629 — бл. 1700) — військовий і державний діяч Гетьманщини XVII—XVIII століть. Представник шляхетсько-козацької родини Кандиб. Корсунський полковник, представник старшини Ніжинського полку. Учасник Кримських походів 1687—1689 років.
Вважається одним із потенційних авторів «Літопису Самовидця».
Відомо, що батька Федора Кандиби звали Андрієм.[2] Федір народився не пізніше 1629 року[3], походив зі шляхетської родини Кандиб (у деяких джерелах Федора називають «славетним паном»)[2]. Згідно Зборівського реєстру Війська Запорозького 1649 року Федір Кандиба був вперше згаданий як козак Корсунської сотні однойменного полку.
У роки громадянської війни у Гетьманщині, відомої в українській історіографії як «Руїна», був представником правобережного городового козацтва. Біографія Кандиби була тісно пов'язана з Корсунем (нині — місто Корсунь-Шевченківський в Черкаській області) у той період. Так, він отримав королівську грамоту на володіння млином неподалік від міста на річці Росі.
На полковницькому уряді наприкінці 1660-х років був Гнат Улановський. У 1671 році гетьман Петро Дорошенко розстріляв його як прихильника Михайла Ханенка. Недовгий час полкував Петро Суховій, а потім полк на три роки очолив Федір Кандиба з наказними полковниками Жаданом Вергуном й Іваном Гладким. У 1672 році у Корсунь повернувся Григорій Гуляницький, замінивши Кандибу. Пізніше Федір знову отримав полковничий пірнач[3], але ненадовго, впродовж 1674—1675 років[2].
У 1671 році їздив за дорученням гетьмана Петра Дорошенка до Кримського ханства по татарську допомогу.[1]
На початку так званих «Чигиринських походів» (серії військових акцій під час московсько-османської війни з метою захопити стратегічно-важливе місто Гетьманщини, Чигирин) Федір Кандиба перебував серед правобережних військ Дорошенка. Однак, під час правобережної кампанії лівобережного гетьмана Івана Самойловича та білгородського[ru] воєводи Григорія Ромодановського він був одним з тих, хто підтримав Самойловича у, фактично, здав московсько-козацькому війську місто Канів.[2] Подальші погроми Ладижина й Умані викликали масове переселення населення. Втікаючи правобережці відходили на лівий бік Дніпра.[4]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/81/%D0%9A%D0%BE%D0%BD%D0%BE%D1%82%D0%BE%D0%BF%D1%81%D0%BA%D0%BE%D0%B5_%D1%83%D0%BA%D1%80%D0%B5%D0%BF%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D0%B5_XVII_%D0%B2%D0%B5%D0%BA.png/260px-%D0%9A%D0%BE%D0%BD%D0%BE%D1%82%D0%BE%D0%BF%D1%81%D0%BA%D0%BE%D0%B5_%D1%83%D0%BA%D1%80%D0%B5%D0%BF%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D0%B5_XVII_%D0%B2%D0%B5%D0%BA.png)
1675 року Кандиба переселився на Лівобережжя України, а саме на Ніжинщину.[1] У 1679 році Кандиба відомий як Значний військовий товариш.[2] Вже 1681 року відомий як конотопський сотник і відомо, що він брав участь у Кримських походах 1687—1689 років.[1]
Після Коломацького перевороту, через який гетьмана Івана Самойловича було усунуто від влади й новим гетьманом обрано Івана Мазепу, лояльним до останнього представникам старшини було надано універсали від гетьмана та жалувані грамоти від царя. Зокрема й Кандиба отримав грамоту.[5] За полковництва Степана Забіли у Ніжині Федір Кандиба бував наказним полковником.[6] При Забілі, 1701 року, Кандиба вже з'являється серед посольства у Москві, як полковий обозний Ніжинського полку. На той час полковником в Ніжині був Лук'ян Жураківський.[1]
Федір Кандиба помер близько 1700 року.[3]
Літературозначець першої половини XX століття, Михайло Возняк вважав саме Федора Кандибу автором «Літопису Самовидця».[1][7] Однак, в сучасній історіографії автором козацького літопису вважається Роман Ракушка-Романовський.
Відомо, що Федір Кандиба походив зі шляхти. У 1666 році Федір Кандиба за вірну службу Речі Посполитій, як правобережний козак отримав від короля Яна II Казимира грамоту на млин на річці Росі неподалік Корсуня. 3 (13) жовтня 1670 року купив за 3 тисяч талерів і Івана Креховецького[3] села Кики, Гноївку та Старосілля.[3][2]
Перехід Федора Кандиби з Правобережжя на Лівобережжя (від Дорошенка до Самойловича) не є однозначним в оцінці його політичних поглядів. Зокрема, історик Віктор Заруба писав:
Втікав так швидко, що встиг взяти лише дітей та домочадців, погубивши королівські привілеї на шляхетство, герб і маєтки. — Віктор Заруба, доктор історичних наук, професор кафедри документознавства та інформаційної діяльності Національної металургійної академії України.[2]
На думку історика Олександра Оглоблина у створенні на Лівобережжі гетьманської держави найактивнішу участь брали визначні представники правобережної козацької старшини:
які зневірилися у політиці Дорошенка і масою посунули за Дніпро в 1670-х роках. Лизогуби, Кандиби, Гамалії, Ханенки, Кочубеї, Скоропадські, врешті, Дорошенки й багато інших правобережних фамілій поволі здобувають собі керівні місця в економічному та політичному житті Лівобережної України — Олександр Оглоблин, доктор історії, професор Гарвардського університету, очільник Української вільної академії наук.[4]
- ↑ а б в г д е УМЕ, 1959.
- ↑ а б в г д е ж Заруба, 2011, с. 200.
- ↑ а б в г д Кривошея, 2011, с. 204.
- ↑ а б Кривошея, 2011, с. 241—242.
- ↑ Кривошея, 2011, с. 251.
- ↑ Кривошея, 2011, с. 252.
- ↑ Возняк, 2011.
- Михайло Возняк. Хто ж був автором т. зв. Літопису Самовидця? // Студії над українськими літописами: Збірник наукових праць / Вступна стаття, упорядкування та коментарі Назара Федорака. — Львів : ЛНУ імені Івана Франка, 2011. — С. 149—236. — ISBN 978–966–613–837–1.
- Заруба В. М. Козацька старшина Гетьманської України (1648—1782): персональний склад та родинні зв'язки. — Дніпропетровськ : ЛІРА, 2011. — 932 с. — ISBN 978-966-383-297-5.
- Кривошея В. В. Козацька еліта Гетьманщини. — К. : ІПіЕНД імені І.Ф.Кураса НАН України, 2008. — 452 с. — ISBN 978-966-02-4850. Архівовано з джерела 27 вересня 2011
- Кандиба Хведір // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. — Буенос-Айрес, 1959. — Т. 3, кн. V : Літери К — Ком. — С. 589. — 1000 екз.