SS Great Eastern — Вікіпедія
![]() SS Great Eastern. Літографія Чарльза Парсона | |
Історія | |
---|---|
Назва: | SS Great Eastern |
Оператор: | ![]() |
Будівник: | J. Scott Russell & Co • Міллволл |
Спуск на воду: | 31 січня 1858 |
Знятий: | 1889 |
Статус: | Розібрано на брухт |
Основні характеристики | |
Клас і тип: | Пароплав • Вітрильник |
Тоннаж: | 32.000 т |
Довжина: | 211 м |
Ширина: | 25,21 м |
Висота: | 17,7 м |
Осадка: | 4,6/9,2 м |
Потужність: | 8.000 к.с. |
Двигуни: |
|
Швидкість: | 12,5 вузлів (23 км/год) |
Місткість: | 4000 пасажирів |
Команда: | 418 осіб |
SS Great Eastern («Грейт І́стерн») — металевий пароплав з комбінованим вітрильно-паровим рушієм. Крім шести щогл з вітрилами приводився в рух гвинтом та гребними колесами. При довжині 211 м з часу спуску на воду 1858 до кінця XIX ст. був найбільшим металевим кораблем світу. На ньому могли розмістити 4 000 пасажирів і без поповнення запасу вугілля здійснити подорож з Британії до Австралії. Був використаний для прокладення Трансатлантичного кабелю (1866). У XIX ст. вживалось позначення «PS» для колісних пароплавів і «SS» (англ. Steamship) для гвинтових пароплавів.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/29/The_Great_Eastern_by_Robert_Howlett%2C_1857.jpg/200px-The_Great_Eastern_by_Robert_Howlett%2C_1857.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d0/Great_eastern_launch_attempt.jpg/200px-Great_eastern_launch_attempt.jpg)
Після перших успішних рейсів пароплавів «SS Sirius» і «Great Western» до Північної Америки британський конструктор Ісамбард Кіндом Брунель почав розвивати ідею економічної вигоди подорожі до Австралії без поповнення запасу вугілля. Він оцінив розміри судна у 180 м × 20 м × 9,1 м, що у шість разів перевершувало розміри тодішніх суден. Велике судно буде економнішим завдяки меншій чисельності екіпажу, витратам вугілля на 1 пасажира, чи на тонну вантажу. У якості рушія Брунель обрав вітрила, гвинт і гребні колеса для пересування у неглибоких акваторіях. Брунель залучив до проектування досвідченого корабела Джона Скотта Расселла. Той розробив розрахунки, згідно з якими корабель повинен був мати водотоннажність 20 000 тонн, потужність двигуна 8 500 к.с. і швидкість 14 вузлів (26 км/год). З своєю пропозицією вони звернулись до керівництва Східної пароплавної компанії (англ. Eastern Steam Navigation Company), що займалась торгівлею з Індією, Китаєм, Австралією. Перевага проекту полягала у тому, що корабель не заходив би у порти для поповнення запасу вугілля, виграючи час у швидкохідніших кораблів. У липні 1852 рада директорів прийняла пропозицію, призначивши Брунеля інженером проекту. Біля Лондону найшли місце для будівництва, відмовившись від дорогих планів механізації спуску на воду. Корабель заклали 1 травня 1854 на Собачому острові — сьогодні це східна частина Лондона Іст-Енд.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/30/Great_Eastern-Stapellauf.gif/200px-Great_Eastern-Stapellauf.gif)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a8/Deck_of_the_%27Great_Eastern%27.jpg/200px-Deck_of_the_%27Great_Eastern%27.jpg)
SS Great Eastern спроектував британський конструктор Ісамбард Кіндом Брунель, який залучив конструктора Джона Скотта Рассела. Між ними існували значні розбіжності зокрема через фінансові проблеми, що виникли у лютому 1856. Брунель звинувачував Рассела у продажі 1200 т металу для покриття боргів, через які роботу призупинили і корабель перейшов до банку-кредитора. Вони орендували за 1000 фунтів на місяць корабельню Messrs Scott, Russel & Co з обладнанням у іншого банку-кредитора до 12 серпня 1857. Східна компанія добудову доручила Брунелеві, який використав працю 12 000 робітників, в тому числі дітей. Роботу відновили у травні і Брунель зобовязався завершити його до листопаду 1857. У цей час почали проектувати Суецький канал і виникла небезпека того, що Great Eastern не зможе через нього пройти. Та на час завершення будівництва каналу Great Eastern вже давно був виведений з пасажирських перевезень.
Невдалий спуск на воду провели 3 листопада 1857, коли через технічні проблеми загинув робітник. На нього було продано 3000 квитків для глядачів. Помилково корабель з назвою «Левіафан» хрестили не шампанським, а водою і він пройшов лише 1 метр, оскільки потужності лебідок не вистарчило для переміщення. Спроби 19, 28 знову були невдалими. Повторний спуск бортом за допомогою гідравлічних помп здійснили 31 січня 1858 о 01:42. Затримка обійшлась у додаткові 120 000 фунтів. Після ряду наступних аварій, пожежі забобонні моряки вважали біблейське ім'я «Левіафан» проклятим, надавши у липні 1858 нове ім'я «Great Eastern» («Великий Східний»). За день до першого рейсу 53-річний Брунель отримав інсульт і помер через декілька днів.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9b/SS_Great_Eastern_in_New_York_Harbor_by_Stacy.jpg/170px-SS_Great_Eastern_in_New_York_Harbor_by_Stacy.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cb/Transatlantikkabelverlegung.jpg/170px-Transatlantikkabelverlegung.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/50/Cable_Laying_Machinery_on_SS_%27Great_Eastern%27.jpg/170px-Cable_Laying_Machinery_on_SS_%27Great_Eastern%27.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/02/Great_Eastern_SLV_AllanGreen.jpg/170px-Great_Eastern_SLV_AllanGreen.jpg)
Перший рейс через Атлантику перенесли з 30 серпня 1859 на 6 вересня. У Канаді було укладено угоду про будівництво спеціальної пристані. Корабель вийшов з Темзи до Ла-Маншу і 9 вересня Гастінгсі відбувся вибух пари, від чого постраждали десяток кочегарів, декілька загинуло. Хоча від був збудований для далекосхідних рейсів, використовувався лише у Атлантиці. Через п'яний екіпаж пароплав вирушив з денним запізненням 17 червня 1860 Great Eastern вирушив у перший рейс до США з 35 пасажирами, 8 представниками компанії та 418 особами екіпажу. Подорож зайняла 10 днів 19 годин. У другий рейс до Канади за 8 днів 6 годин перевезли 2144 військових, 473 жінок і дітей офіцерів, 40 пасажирів, 200 коней. До Англії він перевіз 357 пасажирів. У другий рейс перевезли 100 пасажирів, але човен для перевезення їх з берега сів на мілину, через що їх довелось рятувати. Назад привезли 194 особу і 5000 т пшениці.
10 вересня 1861 штормова хвиля при виході з Ліверпуля зірвала ліве гребне колесо, а праве було вщент розбите, як і стерно. Завдяки пасажиру, інженеру-будівельнику з США Гамільтону Е. Товле вдалось тимчасово зафіксувати стерно і частково повернути керованість корабля. Лише після 75 годин дрейфу і стихання шторму вдалось відновити керування стерном і дійти до Ірландії, звідки пасажирів іншими рейсами відправили до США.
Після аварій 1861 наступного, 1862 було здійснено дві подорожі до США у травні і липні місяцях, коли відповідно перевезли 138, 389, 376, 500 пасажирів, зокрема президента Ліберії, близько 20 000 т вантажу. 17 серпня 1862 корабель вийшов з Ліверпулю з 1500 пасажирів, значним вантажем і осадкою 9,1 м.
27 серпня 1862 капітан не бажав з такою осадкою входити до порту Нью-Йорка і йти до Flushing Bay у протоці Іст-Ривер. О 01:30 на корабель прибув лоцман. О 02:00 біля Лонг-Айленд пароплав сів на риф, отримавши 30-м пошкодження зовнішнього корпусу. Завдяки подвійному корпусу наступного дня пароплав самостійно дійшов до порту Нью-Йорка. Через відсутність відповідного доку ремонт тривав 3 місяці і коштував 70 000 фунтів.
У 1863 Great Eastern за три подорожі перевіз до США 2 700 осіб і 970 назад, втративши 20.000 фунтів і 142.000 на кінець року. Через це припинили рейси пароплава і 14 січня 1864 вирішили продати. На аукціоні його купили за 20 000 фунтів при вартості самого металу 100 000 фунтів. Була створена нова компанія, що зафрахтувала SS Great Eastern і близько 12 років використовувала його для прокладення трансатлантичних кабелів.
Для цього усунули 4-ту димову трубу з під'єднаними котлами, салони, каюти під відкриті танки для кабелю. 1865 проклали 4200 км трансатлантичного кабелю. У 1866–1878 поклали 48 000 км телеграфного кабелю до Бреста, Адена (1869), Бомбея (1870). 1867 в шторм відірвалась лебідка, вбивши 4 матросів. Через незначний прибуток SS Great Eastern згодом переобладнали у плавучий палац, концертну залу.
У жовтні 1885 пароплав продали, а 1886 його зафрахтував Д. Левіс для плавучої виставки (англ. Lewis's Exhibition) — реклами універмагу Lewis's у Ліверпулі, отримуючи від квитків більший прибуток, ніж попередні власники від пасажирів. У серпні 1888 його продали ще раз за 16.000 фунтів і перевели до Ліверпулю. У січні 1889 почався демонтаж, що тривав 18 місяців. За легендою поміж подвійними стінками віднайшли два скелети.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/30/Great_Eastern_1866-crop.jpg/200px-Great_Eastern_1866-crop.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/Die_Gartenlaube_%281858%29_b_054.jpg/200px-Die_Gartenlaube_%281858%29_b_054.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d8/SS_Great_Eastern_diagram.jpg/200px-SS_Great_Eastern_diagram.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f9/Dining_Saloon_on_the_S.S._Great_Eastern_%288204527865%29.jpg/200px-Dining_Saloon_on_the_S.S._Great_Eastern_%288204527865%29.jpg)
Корпус з подвійними бортами (відстань 0,85 м) повністю зібрали з 19-мм листів сталі. Шість щогл несли вітрила: 2-а, 3-а, 4-а по три прямих, решта гафельні. Площа вітрил за різними даними становила 1 686 — 5 450 м². Через відсутність відповідних термінів щогли називали за днями тижня: «понеділок» (фок) — «субота» (бізань). Пароплав отримав два гребні колеса діаметром 17 м (11 об/хв.) і 4-лопатевий гвинт діаметром 7,3 м (39 об/хв.). Через різницю в осадці порожнього і навантаженого корабля у 5 м діаметр коліс можна було зменшувати до 14 м. У кожному колесі містилось по 30 лопатей (3,9 м × 1,0 м) Їх приводили в дію дві парові машини спільною потужністю 8 300 к.с.. Для парової машини «Скотт Рассел» гребних коліс у 3 400 к.с. пару під тиском 1,6 атмосфери виробляли 4 парові котли Ватта, а шість котлів призначались для парової машини фірми «Джеймс Ватт і Ко.» на 4 гвинти потужністю 900 к.с.. Топки котлів були під'єднані до п'яти димових труб — одна топка і димова труба на 2 котли. Площа колосникової решітки складала 200 м², площа нагріву — 4 270 м².
Швидкість пароплава становила 12,5 вузлів, а на повному ході щоденна витрата вугілля становила 380 тонн. Для морехідності корабля його довжину обрали приблизно рівною довжині хвиль в океані. Для жорсткості корпусу вздовж дна, бортів, палуби пропустили стрингери, до яких кріпили 10 водонепроникних перегородок. Машинне і котельні відділення (близько 107 м довжини, 18 м висоти) розділяли дві поздовжні водонепроникні переборки. Вітрила виявились непридатними для використання, оскільки могли загорітись від п'яти димових труб.
Пароплав міг прийняти 4 000 пасажирів (800 у каютах І класу, 2000 — ІІ класу, 1200 — III класу) і 15 000 тонн вугілля. Носову і кормову частини корабля займали каюти пасажирів, екіпажу, центральне машинне відділення, вугільні бункери у нижній частині і три яруси салонів над ними. Але набрати стільки охочих для одного рейсу було неможливо. При першому рейсі вибухнув паровий котел і загинуло декілька осіб. У січні 1859 загинув капітан Вільям Гаррісон, коли в шторм у гавані Саутгемптона зі шлюпки керував входом SS Great Eastern. Через таку погану репутацію на перший трансатлантичний рейс набралось 35 пасажирів.
Пароплав був перебудований для прокладення кабелю, згодом для нових цілей.
- John Griesemer: Rausch. marebuchverlag, ISBN 3-936384-86-X. (нім.)
- H. Philip Spratt: Transatlantic Paddle Steamers. 1967. (англ.)
- Robert D. Ballard / Ken Marschall: Lost Liners — Von der Titanic zur Andrea Doria — Glanz und Untergang der grossen Luxusliner. Wilhelm Heyne Verlag GmbH & Co., München 1997 (Originaltitel: Lost Liners: From the Titanic to the Andrea Doria. The ocean floor reveals its greatest lost ships., übersetzt von Helmut Gerstberger), ISBN 3-453-12905-9. (нім.) (англ.)
- The 'Great Eastern' [Архівовано 15 листопада 2010 у Wayback Machine.] (англ.)
- Death of Gapt Harrison of the GREAT EASTERN [Архівовано 24 вересня 2015 у Wayback Machine.] (англ.)
- GREAT EASTERN [Архівовано 9 жовтня 2014 у Wayback Machine.] (англ.)
- SS Great Eastern (англ.)
- Great Eastern (1858) [Архівовано 28 вересня 2018 у Wayback Machine.] (англ.)
- Great Eastern 1860—1888 (англ.)