The Colour and the Shape — Вікіпедія
The Colour and the Shape![]() | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() | |||||||
Студійний альбом | |||||||
Виконавець | Foo Fighters | ||||||
Дата випуску | 20 травня 1997 | ||||||
Записаний | жовтень 1996 — лютий 1997 | ||||||
Жанр | альтернативний рок постграндж постпанк | ||||||
Тривалість | 46:47 | ||||||
Мова | англійська | ||||||
Студія звукозапису | Bear Creek Studio, WGNS, Grandmaster Recorders, Skip Saylor Recording | ||||||
Лейбл | Capitol Records, Roswell Records | ||||||
Продюсер | Гіл Нортон | ||||||
Хронологія Foo Fighters | |||||||
| |||||||
Сингли з The Colour and the Shape | |||||||
| |||||||
The Colour and the Shape (укр. Колір та форма) — другий студійний альбом американського рок-гурту Foo Fighters, що вийшов 1997 року на лейблі Capitol Records.
The Colour and the Shape став першим альбомом, записаним Foo Fighters як колективом виконавців, бо попередня платівка Foo Fighters складалася з демоверсій, в яких колишній барабанщик Nirvana Дейв Ґрол сам зіграв на всіх інструментах. Для запису другої платівки він залучив знайомих музикантів та британського продюсера Гіла Нортона, відомого співпрацею з Pixies. Альбом записувався на фоні розлучення Грола з дружиною, що вплинуло на тематику пісень з платівки.
Платівка вийшла в травні 1997 року та містила ретельно спродюсований мелодійний альтернативний рок, відрізняючись від безкомпромісного гардкор-панку з першого альбому проєкту. Тексти пісень стали більш змістовними, описуючи відносини між коханими людьми та відображаючи переживання Дейва Ґрола. Сингли «Monkey Wrench», «Everlong» та «My Hero» стали популярними радіохітами, а платівку було номіновано на отримання нагороди «Греммі» за найкращий рок-альбом року.
The Colour and the Shape вважається одним з найкращих альбомів Foo Fighters та залишається найбільш продаваною платівкою гурту, отримавши «платиновий» статус в США, Великій Британії, Австралії та Канаді.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b9/Foo_Fighters_-_Phoenix_Festival_1996_%2812882631835%29.jpg/250px-Foo_Fighters_-_Phoenix_Festival_1996_%2812882631835%29.jpg)
Гурт Foo Fighters було засновано колишнім барабанщиком Nirvana Дейвом Гролом. Після смерті Курта Кобейна Грол записував демоверсії власних пісень зі знайомим продюсером Барреттом Джонсом. Майже всі партії інструментів Грол виконав самостійно, лише раз долучивши гітариста Грега Дуллі з гурту The Afghan Whigs. Попри відсутність суттєвих очікувань від матеріалу, який вийшов на альбомі з назвою Foo Fighters, декілька пісень — зокрема «This Is a Call», «I Stick Around» та «Big Me», — стали популярними, тому Грол вирішив вирушити на гастролі, зібравши для цього колектив музикантів[1][2].
До першого складу Foo Fighters окрім самого Дейва Ґрола, який грав на гітарі та співав, увійшло три інших виконавці. Колишній гітарист The Germs Пет Смір був добре знайомим Ґролу за спільними виступами у Nirvana. Ритм-секцію склали бас-гітарист Нейт Мендел та барабанщик Вільям Ґолдсміт, які залишилися без роботи після розпаду сіетлського рок-гурту Sunny Day Real Estate[3]. Концертний склад Foo Fighters провів у гастролях 15 місяців, протягом яких вони не тільки грали пісні з дебютної платівки, але й виконували новостворені пісні, зокрема «Enough Space», «Up In Arms», «My Poor Brain» та «My Hero». Повернувшись з турне, Дейв Ґрол вирішив записати з колегами по гурту «великий, справжній рок-альбом», який би відрізнявся від його попередніх сольних зусиль, створених на швидку руку в стилі панк-року[1][2].
- Дейв Ґрол — вокал, гітара, барабани,
- Пет Смір — гітара,
- Нейт Мендел — бас-гітара,
- Вільям Ґолдсміт — барабани на піснях «Doll» та «Up In Arms» (повільна частина)
Оплески в пісні «See You» — Кріс Білгеймер, Ленс Бенгс, Раян Бош.
Продюсер — Ґіл Нортон.
Звукорежисер — Бредлі Кук.
Зведення — Кріс Шелдон.
Асистенти звукорежисера — Дон Фарвелл, Раян Гедлок (студія Bear Creek Studio), Раян Бош, Тодд Берк (Grandmaster Recorders), Джейсон Мауза (Skip Saylor Recording).
Художнє керівництво — Джеффрі Фей, Томмі Стіл, Foo Fighters.
3D-візуалізація — Джакомо Маркезі.
Візуалізація логотипу — Енді Енгель.
Фотограф — Джош Кесслер[4].
У листопаді 1996 року Грол та інші учасники Foo Fighters вирушили до студії Bear Creek Studio для запису нової платівки. Студійне приміщення знаходилося в місті Вудінвілл, штат Вашингтон, де на ділянці площею чотири гектари був розташований обладнаний апаратурою житловий будинок. Продюсером альбому став британець Ґіл Нортон: Дейв Ґрол захоплювався його роботою з Pixies та Echo & the Bunnymen та сподівався, що той зможе додати до його композицій елементи попмузики, зробивши з них хіти. Попри райдужні очікування Ґрола, співпраця із Нортоном просувалася дуже важко. Відомий продюсер виявився перфекціоністом, та вимагав бездоганного виконання партій від музикантів, які не мали формальної музичної освіти та звикли більше покладатися на емоційність, аніж власну майстерність. Найбільше дісталося Ґолдсміту та Менделу, яких продюсер назвав «безритмічною секцією», раз за разом вилучаючи невдалі дублі та вимагаючи зіграти їх заново. Окрім цього, Нортон постійно тиснув на Ґрола, щоб він писав змістовні тексти, хоча той не вважав себе справжнім поетом. Творчі труднощі наклалися на проблеми музиканта в особистому житті, бо він був на межі розриву стосунків з актрисою Дженіфер Янгблад, і перед Різдвом дружина подала на розлучення[1][2][5].
Дейв Ґрол провів різдвяні свята в будівлі своєї матері у Вірджинії, замислюючись над причинами власних невдач. Там він зустрів свого знайомого Джеффа Тернера з місцевого гурту Gray Matter, який запросив фронтмена Foo Fighters до своєї студії WGNS. Грол з радістю погодився на пропозицію, самотужки записавши демоверсії двох нещодавно написаних пісень — «Walking After You» та «Everlong». За словами Грола, саме акордова прогресія до «Everlong» найкращим чином відображала його емоційний стан. До того ж під впливом Ґіла Нортона музикант чи не вперше наважився писати тексти на теми, які його дійсно хвилювали, хоча він раніше не казав про це вголос. Чорнову версію «Everlong» Грол показав музикантам Sonic Youth Кім Ґордон та Терстону Муру, бо вбачав там можливий плагіат, але ті, навпаки, були приємно вражені новим треком та заохотили Грола додати його в останній момент до майже готового альбому[2].
На початку 1997 року Foo Fighters змінили локацію, переїхавши з Вашингтону до Голлівуду, де продовжили запис в студії Grandmaster Recorders. Двоповерхова будівля раніше була кінотеатром, а у 1970-ті роки була перетворена на студію, де, серед інших, було записано альбом Стіві Вандера Songs in the Key of Life. Оренда коштувала великих грошей, тому Дейв Ґрол спочатку самостійно записав барабанні партії для нових пісень, а потім почав переписувати партії Голдсміта. Врешті решт, з усіх пісень з альбому оригінальні барабани залишилися лише на «Doll» та «Up in Arms». Коли Голдсміт дізнався, що результати його багатоденної праці було знищено, то розлютився та повідомив, що залишає Foo Fighters. Грол пропонував барабанщику залишитися членом концертного складу гурту, але той відмовився[1][2][5]. Пізніше того ж року Sunny Day Real Estate возз'єдналися і Голдсміт повернувся до колективу, в якому грав разом з Менделом до Foo Fighters, але бас-гітарист вирішив залишитися з Гролом[3].
- Дейв Ґрол
(вокал, гітара) - Пет Смір
(гітара) - Нейт Мендел
(бас-гітара) - Вільям Голдсміт
(барабани)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/08/Laeken_Atomium_06.jpg/220px-Laeken_Atomium_06.jpg)
Другий альбом Foo Fighters отримав назву The Colour and the Shape (укр. Колір та форма). Незвична назва, яка жодним чином не відображала наповнення платівки, походила з жарту, зрозумілого лише учасникам гурту. Концертний менеджер Foo Fighters під час турне часто купував незвичні речі, на кшталт старовинних ламп або свічок, і одного разу придбав в комісійному магазині червоно-білу кеглю для боулінгу. Коли здивовані музиканти запитали, навіщо він виклав за неї гроші, менеджер відповів: «Бо мені сподобався її колір та її форма»[6][7]. Слово «колір» у назві написано за британським правописом (англ. colour), а не за американським (амер. англ. color), на знак подяки англійському продюсеру Гілу Нортону за важку працю зі створення платівки[8].
На обкладинці альбому зображено абстрактну мінімалістичну композицію, що складалася з поєднаних лініями куль, нагадуючи футуристичну споруду «Атоміум», відкриту в Брюсселі до Всесвітньої виставки 1958 року[2]. Автором тривимірного рендеру став американський 3D-дизайнер Джакомо Маркезі (справжнє ім'я — Джеймс Гері), який вважав цю «скульптуру з м'ячами» однією зі своїх улюбленіших робіт, бо завдяки їй отримав визнання в попкультурі[9].
Тексти з альбому суттєво відрізнялися від тих, що Дейв Ґрол написав для дебютної платівки два роки тому. Раніше він не надавав великого значення ліриці, і міг співати нісенітниці, незрозумілі іншим. Так, в пісні «This Is a Call» були рядки «Мінісин — це добре, мінісин — це круто», і згодом з'ясовувалося, що мінісин — це засіб від прищів, про який британці ніколи не чули. До того ж перший альбом Foo Fighters було записано протягом п'яти днів, переважно для себе, а не для широкого загалу, тому Ґрол не бачив сенсу витрачати час на глибокі тексти[6]. На другій платівці все мало бути по іншому: справжній гурт, професійна студія та відомий продюсер, який примушував Грола писати серйозні тексти[6]. «Він не дозволяв мені повечеряти, доки я не напишу тексти. Щоразу, коли я писав поганий рядок, я отримував 40 ударів батогом» — жартівливо скаржився Ґрол на Ґіла Нортона. Зусилля продюсера не були марними, і тексти пісень з The Colour and the Shape стали більш змістовними. Співак важко переносив розлучення з дружиною, тому багато пісень присвячені саме цьому періоду з його життя, «зимі мого невдоволення», як її описував Ґрол[7]. Критики вважали The Colour and the Shape концептуальним альбомом, який описував початок та кінець відносин із коханою людиною[10][11][12], а сам Ґрол порівнював платівку із терапевтичною сесією, яка починається з обговорення страхів («Doll»), але закінчується на позитивній ноті («New Way Home»), жартуючи, що через це на обкладинці могло опинитися крісло психотерапевта[2].
З музичної точки зору, у порівнянні з дебютним альбомом Foo Fighters The Colour and the Shape став безсумнівним кроком уперед. З «гурту одного музиканта» Foo Fighters перетворилися на справжній колектив: другий гітарист Пет Смір зробив гітарне звучання більш насиченим та різноманітним, поєднуючи DIY-підхід, типовий для панк-рокерів The Germs, зі стадіонним роком в стилі Queen, а зіграна ритм-секція — бас-гітарист та барабанщик, які чудово знали один одного з часів Sunny Day Real Estate, — не дозволила платівці перетворитися у набір гітарних екзерсисів[7][13]. Динаміка пісень нагадувала гранджову творчість Nirvana або Hole, коли в межах одної композиції поєднувались спокійні та гучні фрагменти, шепіт та крики[10][13][14]. Голос Грола став більш впевненим, точно передаючи нюанси звучання пісень, серед яких вистачало як повільних балад, так і гучних рок-гімнів[7][10]. Якщо попередня платівка була більш прямолінійною та записаною «на колінці», то The Colour and the Shape була спродюсована набагато краще: Грол не просто прийшов до студії, щоб записати наявний матеріал, а витрачав час на препродакшен та запросив відомого продюсера, що зумів кардинально змінити звучання гурту[7][14][15]. На зміну гітарному шуму прийшли привабливі мелодії, нагадуючи трансформацію, що сталася з Nirvana між першим та другим альбомами, а Foo Fighters з панкроківського проєкту перетворилися у справжній попроковий або альтроковий колектив[5][15][16].
1. The Colour and the Shape розпочинається з 84-секундної балади «Doll» (укр. Лялька)[17]. Перший куплет Дейв Ґрол співає під акомпанемент гітари, після чого вступають інші інструменти. Герой пісні звертається до людини, з якою довго був разом, зізнаючися, що ніколи ще не був настільки наляканим[18]. Дейв Ґрол співав про страх перед чимось, до чого ти не був готовим:[2] в журналі Kerrang! вбачали в цьому емоції після розлучення з Дженіфер Янгблад[6], а у Rolling Stone припускали, що справа у невпевненості колишнього барабанщика Nirvana, який розпочинає власну кар'єру[14].
2. Слідом за спокійним «прологом» йде швидка та гучна «Monkey Wrench» (укр. Англійський ключ), натхнена невдалим шлюбом Дейва Ґрола[2]. «Я завжди був в клітці, але тепер я вільний», «Краще я піду, аніж продовжуватиму страждати» — співає головний герой, намагаючись розірвати стосунки, приречені на невдачу[6][14]. Музична складова пісні була близькою до панк-року, нагадуючи творчість гуртів Biffy Clyro, Ash[19] або Hüsker Dü[17].
3. Пісня «Hey, Johnny Park!» (укр. Привіт, Джонні Парк!) названа на честь дитячого друга Дейва Ґрола, якого він не бачив з 14-річного віку[20]. За словами музиканта, за допомогою пісні він намагався знайти свого товариша, але безрезультатно[6]. Динамічна композиція, в якій співалося «про близько п'ятнадцяти різних речей», не виходила як сингл й не стала відомим радіохітом, але посідала важливе місце на концертах Foo Fighters[1][16].
4. «My Poor Brain» (укр. Мій бідний мозок) — ще один експеримент Ґрола з різкими змінами стилю та настрою. В мрійливому куплеті під акомпанемент пульсуючої гітари він співає в стилі The Jackson 5, а в важкому приспіві із гранджовими гітарами голосно кричить, ніби перетворюючись на фронтмена Black Sabbath[5][13][20][21].
5. Композиція «Wind Up» (укр. Закінчитися, зникнути) описує відносини між музикантом та журналістами[20]. Дейв Ґрол скаржився, що від нього очікують поведінки втомленої рок-зірки, хоча він просто радів можливості виходити на сцену з гітарою та виступати перед натовпом[22]. Куплет із важкими гітарними рифами нагадував пісні Nirvana, але приспів був більш мелодійним і типовим для сольної творчості Грола[16].
6. «Up in Arms» (укр. Зі зброєю в руках) — попкомпозиція про кохання, яку Ґрол порівнював з піснями гурту The Knack[20]. Головний герой співає про примирення із коханою. Перший куплет є спокійним та обережним, але потім він повторюється ще раз у швидшому темпі у стилі павер-поп[10][16].
7. Пісню «My Hero» (укр. Мій герой) було написано ще в липні 1995 року, і за три дні презентовано на концерті в Ванкувері[7]. Ґрол з дитинства захоплювався рок-музикою, поважаючи Kiss, Rush або The Beatles, але справжніми героями для нього завжди залишалися його близькі та рідні, тому ця пісня була присвячена «надійним звичайним людям, на яких можна покластися»[1][16]. Попри відсутню автобіографічність, композицію вважали своєрідним присвяченням загиблому фронтмену Nirvana Курту Кобейну[14][16]. Пісня вирізняється насиченою барабанною партією та переходами між більш спокійними та емоційними фрагментами, характерними для емо-панку[13][16].
8. «See You» (укр. Бачити тебе) — прямолінійна попрокова композиція, виконана під акомпанемент акустичної гітари[13][16][21]. Після того, як Дейв Ґрол переписав в ній барабанну партію, вона почала звучати подібно до квінівського хіта 1980 року «Crazy Little Thing Called Love». За словами лідера гурту, ніхто не хотів додавати цю пісню до альбому, хоча сам він вважав її своєю найулюбленішою[20].
9. Пісню «Enough Space» (укр. Достатньо місця) було написано під час турне по Європі восени 1995 року. Дейв Ґрол хотів створити композицію, з якої можна було б розпочинати концерти, та підібрав темп таким чином, щоб під неї було зручно стрибати у натовпі[7]. Пісня присвячена улюбленому фільмові Ґрола «Аризонська мрія» режисера Емира Кустуриці[20]. Спокійний вокал в куплеті порівнювали із голосом Дональда Фейгена з гурту Steely Dan, а в панківському скримінговому приспіві вбачали паралелі зі стилістикою Pixies або нірванівською «Stay Away» з альбому Nevermind[13][14][16].
10. «February Stars» (укр. Лютневі зірки) — рок-балада, яка після трьох хвилин тихого та спокійного співу переростає в гучний кульмінаційний приспів[23]. Ця пісня описує стан людини, що висить на кінчиках пальців над прірвою і відчайдушно намагається не впасти[20]. Демо-версія була записана під час славнозвісної останньої студійної сесії Nirvana в січні 1994 року, на якій також було записано пісню «You Know You're Right», але з іншим текстом, під акомпанемент акустичної гітари Дейва Ґрола та фісгармонії Кріста Новоселіча[24].
11. Пісня «Everlong» (укр. Вічність) виконується в гітарному строї Drop D. Дейв Ґрол створив її протягом 45 хвилин, надихаючись композицією «Schizophrenia» з репертуару Sonic Youth. Текст відображає його почуття до коханої дівчини, яка настільки близька до нього, що вони навіть співають разом. Вважається, що вона присвячена гітаристці гурту Veruca Salt Луїзі Пост, з якою у Ґрола були романтичні стосунки після розлучення. Пост виконала гармонії у приспіві, зателефонувавши в студію, бо знаходилася в іншому місті, а також записала секцію навпошепки в середині пісні, яку потім Ґрол переписав зі своїм текстом. «Everlong» побудована за типовою для Foo Fighters схемою, поєднуючи спокійний куплет та енергійний приспів[25][26][27][28].
12. «Walking After You» (укр. Йду за тобою) — ще одна меланхолійна композиція, схожа на «See You»[13][21]. Герой пісні розповідає про те, як його кинула кохана людина[20]. Оригінальна версія була записана наприкінці 1996 року, але після виходу альбому її було перезаписано за участі Тейлора Гокінса та Франца Шталя. Оновлена версія потрапила до саундтрек-альбому до серіалу «Цілком таємно» та вийшла окремим синглом[1].
13. Остання композиція «New Way Home» (укр. Новий шлях додому) є своєрідним завершенням історії, яка розпочинається з «Doll»[21]. Якщо на початку альбому головний герой зізнається, що йому дуже страшно, то тут повторює — «Я не боюся»[10][14]. За словами Дейва Грола, «вона про те, що проходячи через усі ці пісні, емоції, підводні камені, злети та падіння, кінець кінцем ти розумієш, що тобі більше не страшно, і ти впораєшся»[20].
Заголовна композиція «The Colour and the Shape» (укр. Колір та форма), записана наприкінці 1996 року в студії Bear Creek Studio, так і не увійшла до альбому. Вона нагадувала композицію «Weenie Beenie» з попередньої платівки, бо була настільки ж швидкою та гардкорною, але саме тому її вирішили не випускати: «Це був крок назад, бо ми таке вже робили». З невідомих причин не увійшла до фінального списку композицій і балада «Dear Lover» (укр. Дорогий коханий), проте на сайті Louder Sound припускали, що сентиментальних любовних композицій, виконаних у середньому темпі, на альбомі вистачало і без неї[29][30].
- Оригінальне видання (1997)
# | Назва | Тривалість |
---|---|---|
1. | «Doll» | 1:23 |
2. | «Monkey Wrench» | 3:51 |
3. | «Hey, Johnny Park!» | 4:08 |
4. | «My Poor Brain» | 3:33 |
5. | «Wind Up» | 2:32 |
6. | «Up in Arms» | 2:15 |
7. | «My Hero» | 4:20 |
8. | «See You» | 2:26 |
9. | «Enough Space» | 2:37 |
10. | «February Stars» | 4:49 |
11. | «Everlong» | 4:10 |
12. | «Walking After You» | 5:03 |
13. | «New Way Home» | 5:40 |
Альбом The Colour and the Shape вийшов 20 травня 1997 року на мейджор-лейблі Capitol Records, а також на власному лейблі Дейва Ґрола Roswell Records[31].
Три пісні з альбому вийшли як сингли: «Monkey Wrench», «Everlong» та «My Hero». Бі-сайдами до них стали власні пісні, що не потрапили до альбому («The Colour and the Shape» та «Dear Lover»), а також чотири кавер-версії: «Requiem» від Killing Joke, «Drive Me Wild» від продюсованого Прінсом гурту Vanity 6, «Down in the Park» Гері Ньюмана та «Baker Street» Джеррі Рафферті[17][19].
Для серіалу «Цілком таємно» музиканти переписали пісню «Walking After You» у новому складі з Тейлором Гокінсом та Францем Шталєм. Оновлена композиція увійшла до саундтрек-альбому The X-Files: The Album та вийшла окремим синглом, разом з піснею Ween — «Beacon Light»[32][33].
У 2007 році на честь десятиріччя The Colour and the Shape було випущено ювілейне видання альбому з оновленим буклетом. Окрім тринадцяти оригінальних композицій до нього увійшло шість бонус-треків: пісні гурту, які протягом 1997—1998 років виходили як бі-сайди[34].
- Бонус-треки до ювілейного видання (2007)
# | Назва | Тривалість |
---|---|---|
14. | «Requiem» (кавер Killing Joke) | 3:33 |
15. | «Drive Me Wild» (кавер Vanity 6) | 3:13 |
16. | «Down in the Park» (кавер Гері Ньюмана) | 4:08 |
17. | «Baker Street» (кавер Джеррі Рафферті) | 5:37 |
18. | «Dear Lover» | 4:32 |
19. | «The Colour and the Shape» | 3:23 |
Перший сингл «Monkey Wrench» вийшов у квітні 1997 року. Лейбл наполягав на тому, щоб першою опублікувати пісню «Everlong», але Дейв Ґрол відмовився на користь швидшої та потужнішої композиції, яка б не загубилася поміж гранджових радіохітів. Співак описував власні стосунки з колишньою дружиною, почуваючись «ніби мавпа в клітці». «Monkey Wrench» досягла дев'ятого місця в національному хіт-параді синглів. Відеокліп на неї зняв сам Дейв Ґрол. За сюжетом четверо музикантів Foo Fighters, включаючи нового барабанщика Тейлора Гокінса, грають у кімнаті готелю, а за ними у шпарину підглядають їхні двійники, врешті решт посідаючи їхні місця[1][35].
«Everlong» стала другим синглом з альбому, вийшовши в серпні 1997 року. Вона стала ще більш популярною, та піднялася на четверту сходинку в американському пісенному чарті. Дейв Ґрол визнавав, що пісня здавалася йому дійсно непоганою, однак навіть він не очікував, що в майбутньому саме з нею будуть асоціювати його гурт. Вона посіла незмінне місце в концертному репертуарі Foo Fighters, як у звичайному електричному, так і в акустичному виконанні, а також неодноразово потрапляла до саундтреків до фільмів та серіалів, серед яких «Друзі», «Вовк з Волл-стріт» та «Ніккі-диявол молодший». Кліп «Everlong», знятий французьким режисером Мишелем Ґондрі, було номіновано на отримання премії 1998 MTV Video Music Awards[1]. Події розгортаються у спальній кімнаті, де подружня пара у виконанні Дейва Ґрола та Тейлора Гокінса, переодягненого в його дружину, лежить в ліжку та бачить два різних сни. В обох сновидіннях персонаж Грола рятує дівчину від нападу «тедді-боїв», яких грають Пет Смір та Нейт Мендел. У кінці кліпу персонажі перетворюються на справжніх учасників Foo Fighters та грають останній приспів[36][37].
Третій сингл з The Colour and the Shape — пісня «My Hero» — вийшов на початку 1998 року[1]. Музичне відео, яке знову зняв Дейв Грол, відповідає змісту пісні, в якій співається про «звичайних героїв», простих людей, здатних на виняткові вчинки. Персонаж кліпу — звичайна людина з вулиці, чиє обличчя ми не бачимо, — вбігає в охоплений пожежею будинок, всередині якого грають Foo Fighters, та ризикуючи життям виносить з нього спочатку дитину, потім песика і нарешті фотографію в рамці[38][39][40].
Музичне відео на оновлену версію пісні «Walking After You», що вийшла синглом з альбому The X-Files: The Album, зняв у 1998 році фотограф Метью Ролстон, який до цього працював в індустрії моди. Герой Дейва Ґрола, одягнений в стильний костюм, зустрічає в коридорі дівчину, яку грає іспанська актриса Арлі Говер (вампірка Меркьюрі з «Блейду»)[41]. Вони хочуть, але не можуть доторкнутися один до одного, бо їх розділяє прозора стіна. Чоловік та жінка проводять час у власних помешканнях, схожих на камери в'язниці, згадуючи один одного, і навіть намагаються розбити скло між ними, в той час, як на старовинних чорно-білих телевізорах показують «Дракулу» та мультфільми про Бетті Буп[33][42].
Після того, як на початку 1997 року Foo Fighters залишив барабанщик Вільям Ґолдсміт, гурт почав шукати йому заміну. Про це дізнався музикант гурту Аланіс Моріссетт Тейлор Гокінс, який зателефонував Ґролу та запропонував свої послуги. Лідер Foo Fighters був здивований пропозицією успішного барабанщика, бо Аланіс Моріссетт збирала стадіони по всьому світові, але запросив Гокінса на прослуховування, і зрештою його було прийнято до гурту[43].
Невдовзі про своє бажання залишити Foo Fighters оголосив і Пет Смір. Гітарист скаржився на важкий гастрольний графік, не любив літати та уникав спілкування з пресою: «Мені все це так набридло. Я не хотів вирушати в ще один мільярдний концертний тур, мені було байдуже»[44]. Спочатку Грол був шокований цим повідомленням, але потім згадав, як ще за часів Nirvana їх попереджали, що Смір не протримається в гурті й декількох місяців[2]. Грол зумів домовитися зі Сміром, що той гратиме з Foo Fighters наступні шість тижнів, поки йому не знайдуть заміну[44].
Тур на підтримку The Colour and the Shape розпочався в травні 1997 року з концертів в Європі та на Далекому Сході, після чого гурт повернувся до США[45]. 4 вересня 1997 року під час концерту на церемонії 1997 MTV Video Music Awards в Нью-Йорку Пет Смір оголосив зі сцени, що йде з Foo Fighters. Його замінив гітарист Франц Шталь, з яким Грол раніше грав в гардкор-панк-гурті Scream[44]. Загалом після виходу другого альбому музиканти Foo Fighters провели в гастролях майже два роки. Проте на початку 1999 року, коли прийшов час записувати третю платівку, на конференс-дзвінку з усіма членами гурту Францу Шталю повідомили, що його звільнено через творчі розбіжності[46][47].
- Тейлор Гокінс
(барабани) - Франц Шталь
(гітара)
Професійні огляди | |
---|---|
Оцінки оглядів | |
Джерело | Рейтинг |
AllMusic | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Consumer Guide | A-[11] |
EW | B[10] |
LA Times | ![]() ![]() ![]() ![]() |
NME | 8/10[19] |
Pitchfork | 5.8[17] |
Rolling Stone | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
RS Album Guide | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Spin | 6/10[13] |
Музичний журналіст Роберт Крістгау у своїй колонці «Споживчого гіда» високо оцінив нову платівку Foo Fighters. Він зауважив, що Ґрол ніколи не зможе грати та співати як Курт Кобейн, але через розлучення він зміг зосередитися на створенні музики, якою свого часу захоплювалися мільйони фанатів Nirvana[11]. Девід Брауні з Entertainment Weekly зазначив, що The Colour and the Shape вийшов на фоні занепаду решти гуртів з Сієтлу, а Ґрол посів позицію «сердитого закатованого чоловіка», яка залишалася вакантною на тогочасній альт-роковій сцені[10]. В газеті «Лос-Анджелес Таймс» альбом оцінили на три зірки з чотирьох («Добре»), звернувши увагу на емоції, яких бракувало в дебютному альбомі Foo Fighters: страх, жаль та відчуття провини[18]. В журналах Rolling Stone та Spin платівку оцінили як «непогану» (три зірки з п'яти, або 6/10). Кристина Келлі розмірковувала, в чому саме полягали страхи Дейва Ґрола — створити автобіографічний альбом, розлучитися з дружиною або заснувати власний гурт, — але погоджувалася, що якою б не була відповідь, йому це вдалося[14]. Джессіка Гоппер критикувала альбом через передбачуваність та відповідність стандартам попрокових платівок 1970-х років, назвавши Ґрола «простим рок-хлопцем з простого рок-гурту, якому час від часу вдається написати по-справжньому добрі пісні», але припустила, що створити ще один справжній шедевр йому не під силу[13].
Після ювілейного перевидання The Colour and the Shape у 2007 році музичні оглядачі знову звернули увагу на альбом десятирічної давнини. В музичному каталозі AllMusic платівку назвали чи не найкращим зразком постгранджу, визнавши, що «найкращого барабанщика в рок-музиці» не варто звинувачувати в тому, що він самотужки переписав всі барабанні партії з альбому[15]. В журналі New Musical Express альбом визнали тим моментом, що перетворив колишнього барабанщика Nirvana на самостійну творчу одиницю[19]. На сайті Pitchfork альбом отримав значно нижчу оцінку — лише 5,8 з 10: на думку Стюарта Бермана, The Colour and the Shape був навіть гіршим за дебютний альбом Foo Fighers, а Ґролу мало б бути соромно за те, що він «продав» загиблого Курта Кобейна, промінявши ґрандж на емо-рок, та зосередившись на створенні хітів для радіостанцій[17].
The Colour and the Shape було номіновано на отримання «Ґреммі» в номінації «Найкращий рок-альбом»[1]. Іншими претендентами на отримання нагороди у 1997 році були альбоми Aerosmith (Nine Lives), The Rolling Stones (Bridges to Babylon) та U2 (Pop). Переможцем стала платівка Blue Moon Swamp, записана колишнім учасником гурту Creedence Clearwater Revival Джоном Фогерті після десятирічної творчої перерви[49]. Попри відносну невдачу, надалі Foo Fighters стали абсолютним рекордсменом за кількістю нагород «Ґреммі» за найкращий рок-альбом, отримавши їх п'ять разів з 2001 по 2022 роки[50].
Музичні відео на пісні з альбому були неодноразово номіновані на отримання премії MTV Video Music Awards[51]. 1997 року кліп «Monkey Wrench» змагався за перемогу в номінаціях «Найкраще рок-відео» та «Найкраще альтернативне відео», поступившись відео Aerosmith («Falling In Love (Is Hard On The Knees)») та Sublime («What I Got»)[52]. Наступного року кліп «Everlong» отримав ще три номінації, але програв в усіх трьох: кращим рок-відео було визнано «Pink» гурту Aerosmith, нагороду за візуальні ефекти отримав кліп Мадонни «Frozen», а відзнака за найкращу артрежисуру дісталася «Bachelorette» Б'єрк[53].
The Colour and the Shape дебютував в американському хіт-параді альбомів Billboard 200 7 червня 1997 року, посівши десяту сходинку. Платівка залишалася в чарті 74 тижні, покращивши показники першого альбому Foo Fighters (23 місце, 51 тиждень)[54]. Окрім цього, The Colour and the Shape посів 109 місце серед всіх альбомів, що потрапляли до Billboard 200 протягом 1997 року[55].
Сингли з альбому не з'являлися в основному пісенному чарті США Billboard Hot 100, але посіли високі місця в чарті рок-композицій. Найбільш популярним став сингл «Everlong», який піднявся на 4 сходинку та провів в чарті 28 тижнів. Окрім нього до хіт-параду мейнстрімного року потрапляли пісні «My Hero» (8 місце, 26 тижнів), «Monkey Wrench» (9 місце, 20 тижнів) та бі-сайд «Baker Street» (34 місце, 5 тижнів)[54].
Хіт-парад (1997) | Найвища позиція |
---|---|
![]() | 5 |
![]() | 1 |
![]() | 19 |
![]() | 7 |
![]() | 18 |
![]() | 8 |
![]() | 39 |
![]() | 9 |
![]() | 12 |
![]() | 24 |
![]() | 41 |
![]() | 2 |
![]() | 10 |
![]() | 10 |
![]() | 20 |
![]() | 5 |
![]() | 10 |
![]() | 50 |
![]() | 3 |
![]() | 10 |
Хіт-парад (1999) | Найвища позиція |
![]() | 35 |
Хіт-парад (2003) | Найвища позиція |
![]() | 5 |
Хіт-парад (1997) | Позиція |
---|---|
![]() | 80 |
![]() | 36 |
![]() | 109 |
Хіт-парад (1998) | Позиція |
![]() | 124 |
Продажі альбому були дуже високими, він став «платиновим» в США, Австралії, Канаді та Великій Британії, «золотим» в Німеччині, Японії та Новій Зеландії, що зробило його найбільш продаваним диском Foo Fighters за всю історію гурту[1][2].
Регіон | Сертифікація | Продажі |
---|---|---|
Австралія (ARIA)[82] | Платиновий | 70 000^ |
Канада (Music Canada)[83] | Платиновий | 100 000^ |
Німеччина (BVMI)[84] | Золотий | 250 000![]() |
Японія (RIAJ)[85] | Золотий | 100 000^ |
Нова Зеландія (RIANZ)[86] | Золотий | 7500^ |
Велика Британія (BPI)[88] | Платиновий | 672,000[87] |
США (RIAA)[89] | Платиновий | 1 000 000^ |
^відвантаження, що базуються лише на сертифікаціях |
Серед одинадцяти студійних альбомів, виданих Foo Fighters з 1995 по 2023 роки, саме The Colour and the Shape найчастіше називають найкращою платівкою в дискографії гурту. Основною причиною вважається надзвичайно висока якість пісень та наявність беззаперечних хітів, таких як «Everlong», «My Hero» або «Monkey Wrench»[90]. На сайті Ultimate Classic Rock не знайшли на платівці жодної пісні, яку варто було б пропустити[91]. В онлайн-виданнях Louder Sound та The Hard Times альбом назвали беззаперечним піком творчої форми гурту[92][93]. В редакції сайту Consequence підкреслили, що платівка залишається найбільш популярною серед усіх альбомів Foo Fighters, особливо відзначивши зусилля продюсера Гіла Нортона[94]. На сайтах Uproxx, Spin та Far Out відзначили всі три дебютні платівки, записані Дейвом Гролом в другій половині 1990-х, перетворивши колишнього барабанщика Nirvana у сольного виконавця, а персональний проєкт — у справжній повноцінний гурт[95][96][97]. Журнал Alternative Press став єдиним виданням, в якому The Colour and the Shape не додали до трійки найкращих робіт Foo Fighters: через наявність цілих блоків з прохідних пісень його поставили лише на п'яте місце[98].
The Colour and the Shape неодноразово визнавали одним з найкращих альбомів 1997 року. В журналі Metal Hammer відзначили, що ці мелодійні пісні, написані в постгранджову еру, були нібито створені для виконання на стадіонах[99]. Оглядачі британської радіостанції Radio X поставили альбом в один ряд з платівками The Verve, Oasis, Stereophonics та The Prodigy, а до найбільших хітів віднесли «Monkey Wrench» та «Everlong»[100]. На сайті Consequence дійшли висновку, що платівка стала взірцем того, як гітарний рок може змагатися з куди більш популярними хіп-хопом та попмузикою[101].
Головний хіт з альбому — пісня «Everlong» — увійшов до списку 500 найкращих пісень усіх часів за версією журналу Rolling Stone. На думку редакції, пісня стала «пам'ятником епохи альтернативного року» та «квазіофіційним посланцем попкультури», неодноразово з'являючись в популярних серіалах або телевізійних шоу[102]. Оглядач GQ назвав її найкращою рок-піснею про кохання[103], а журналіст Spin зізнався, що любить її більше за будь-яку пісню Nirvana[104]. Ведучий нічного шоу Девід Леттерман назвав «Everlong» «улюбленою піснею улюбленого гурту»: Foo Fighters виконували її у його програмі п'ять разів, в тому числі під час прощального ефіру телеведучого[105].
- ↑ а б в г д е ж и к л м н Childers, Chad (20 травня 2023). 26 Years Ago: Foo Fighters Release 'The Colour and the Shape'. Loudwire (англ.). Процитовано 13 вересня 2023.
- ↑ а б в г д е ж и к л м Young, Simon (21 травня 2022). The Colour And The Shape at 25: how Foo Fighters' second album took Dave Grohl out of Kurt Cobain's shadow. louder (англ.). Процитовано 13 вересня 2023.
- ↑ а б McLeod, Kembrew. Reunited Sunny Day Real Estate Put Stock In New LP. MTV (англ.). Процитовано 14 вересня 2023.
- ↑ Foo Fighters - The Colour And The Shape (англ.), 20 травня 1997, процитовано 22 вересня 2023
- ↑ а б в г Moura, Rob (20 травня 2022). Foo Fighters Peaked with 'The Colour and the Shape'. PopMatters (англ.). Процитовано 13 вересня 2023.
- ↑ а б в г д е Hickie, James (20 травня 2021). Foo Fighters: The inside story of The Colour And The Shape. Kerrang! (англ.). Процитовано 14 вересня 2023.
- ↑ а б в г д е ж Epstein, Dan (17 серпня 2020). Foo Fighters' 'The Colour and the Shape': Little-Known Facts - Rolling Stone. Rolling Stone (англ.). Архів оригіналу за 17 серпня 2020. Процитовано 14 вересня 2023.
- ↑ Golsen, Tyler (12 вересня 2022). Why a Foo Fighters album uses British spelling. faroutmagazine.co.uk (амер.). Процитовано 14 вересня 2023.
- ↑ User Interview: Giacomo Marchesi. CGTalk (англ.). Процитовано 18 вересня 2023.
- ↑ а б в г д е ж Browne, David (23 травня 1997). The Colour and the Shape. EW.com (англ.). Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ а б в Robert Christgau: Consumer Guide July 1997. www.robertchristgau.com. Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ Wade, Ian. BBC - Music - Review of Foo Fighters - The Colour and the Shape. www.bbc.co.uk (англ.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ а б в г д е ж и к Hopper, Jessica (25 квітня 2017). Review: Foo Fighters – The Colour and the Shape. Spin (англ.).
- ↑ а б в г д е ж и к Kelly, Christina (29 травня 1997). The Colour And The Shape. Rolling Stone (амер.). Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ а б в г Erlewine, Stephen Thomas, Foo Fighters - The Colour and the Shape Album Reviews, Songs & More | AllMusic (англ.), процитовано 17 вересня 2023
- ↑ а б в г д е ж и к Deville, Chris (19 травня 2017). Foo Fighters 'The Colour And The Shape' Turns 20. Stereogum (англ.). Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ а б в г д Berman, Stuart (1 серпня 2007). Foo Fighters: The Colour and the Shape [10th Anniversary Special Edition]. Pitchfork (амер.). Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ а б в Scribner, Sara (18 травня 1997). ALBUM REVIEW. Los Angeles Times (амер.). Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ а б в г McMahon, James (6 серпня 2007). Foo Fighters. NME (англ.). Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ а б в г д е ж и к The Colour and the Shape : Dave Grohl's Guide To Every Song. www.fooarchive.com. Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ а б в г Healy, Andy (15 травня 2022). Revisit & Listen to Foo Fighters’ ‘The Colour And The Shape’ (1997) | Tribute. Albumism (англ.). Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ Bailie, Stuart (24 листопада 2018). Foo Fighters In LA, 1997. Dig With It (амер.). Процитовано 17 вересня 2023.
- ↑ Allen, Erica (22 березня 2023). 21 Best Songs About February. Music Industry How To (амер.). Процитовано 20 вересня 2023.
- ↑ Buchanan, Brett (8 грудня 2017). Dave Grohl Reveals Surprising Song He Wrote With Nirvana In 1994. AlternativeNation.net (англ.). Процитовано 20 вересня 2023.
- ↑ What does Dave Grohl whisper in Everlong by Foo Fighters?. Radio X (англ.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Starkey, Arun (18 серпня 2022). The story of how Foo Fighters created 'Everlong'. faroutmagazine.co.uk (амер.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Zollo, Paul (8 березня 2021). Behind The Song: "Everlong" by Dave Grohl & Foo Fighters. American Songwriter (англ.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Skinner, Tom (14 липня 2021). Veruca Salt's Louise Post recalls singing on Foo Fighters' 'Everlong'. NME (англ.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Brannigan, Paul (22 грудня 2018). The 10 best Foo Fighters songs tucked away on b-sides. louder (англ.). Процитовано 18 вересня 2023.
- ↑ B-Sides: Dave Grohl's Guide To Every Song. www.fooarchive.com. Процитовано 18 вересня 2023.
- ↑ FOO FIGHTERS - The Colour And The Shape. Flying Out (англ.). Процитовано 18 вересня 2023.
- ↑ Foo Fighters - Walking After You (англ.), 1998, процитовано 19 вересня 2023
- ↑ а б Masley, Ed. Best Foo Fighters music videos, from 'Big Me' to 'Walk'. The Arizona Republic (англ.). Процитовано 18 вересня 2023.
- ↑ FOO FIGHTERS ANNOUNCE 10TH ANNIVERSARY EDITION OF THE COLOUR AND THE SHAPE | Nasty Little Man. www.nastylittleman.com. Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ Foo Fighters - Monkey Wrench (Official Music Video) (укр.), процитовано 18 вересня 2023
- ↑ Rampton, Mike (20 липня 2019). A Deep Dive Into Foo Fighters' Everlong Video. Kerrang! (англ.). Процитовано 18 вересня 2023.
- ↑ Foo Fighters - Everlong (Official HD Video) (укр.), процитовано 18 вересня 2023
- ↑ Bell, Jennifer (12 серпня 2023). The Meaning Behind The Song: My Hero by Foo Fighters. Old Time Music (амер.). Процитовано 18 вересня 2023.
- ↑ Brimstin, Chelsea (22 липня 2022). Indie Anthology: Foo Fighters go big with the release of 'My Hero'. Indie88 (англ.). Процитовано 18 вересня 2023.
- ↑ Foo Fighters - My Hero (Official HD Video) (укр.), процитовано 18 вересня 2023
- ↑ Things You Might Have Missed In The ‘Walking After You’ Video. Tumblr. Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ Foo Fighters - Walking After You (Official Music Video) (укр.), процитовано 18 вересня 2023
- ↑ How Taylor Hawkins got the call to join Foo Fighters. Radio X (англ.). Процитовано 14 вересня 2023.
- ↑ а б в Golsen, Tyler (24 квітня 2022). Pat Smear on why he originally left Foo Fighters. faroutmagazine.co.uk (англ.). Процитовано 14 вересня 2023.
- ↑ Billboard (англ.). Nielsen Business Media, Inc. 3 травня 1997.
- ↑ Sullivan, James (13 листопада 2015). A Former Foo Fighters Guitarist Isn’t Happy With The Way Things Ended. UPROXX (амер.). Процитовано 14 вересня 2023.
- ↑ Mead, Wendy (3 червня 2021). The Real Reason Franz Stahl Left The Foo Fighters. Grunge (англ.). Процитовано 14 вересня 2023.
- ↑ Brackett, Nathan; Hoard, Christian David (2004). The New Rolling Stone Album Guide (англ.). Simon and Schuster. ISBN 978-0-7432-0169-8.
- ↑ Childers, Chad (6 лютого 2023). Best Rock Album Grammy By Year - Who Won + Who Should've Won. Loudwire (англ.). Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ Most Grammy awards won for Best Rock Album. Guinness World Records (англ.). 3 квітня 2022. Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ VMA Flashback Friday: Foo Fighters Fight To Further Their Rock Supremacy. MTV (англ.). Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ Rock On The Net: 1997 MTV Video Music Awards. www.rockonthenet.com. Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ Rock On The Net: 1998 MTV Video Music Awards. www.rockonthenet.com. Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ а б Foo Fighters | Biography, Music & News. Billboard (амер.). Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ Billboard 200 Albums - Year-End 1997 | Billboard. web.archive.org. 27 квітня 2018. Архів оригіналу за 27 квітня 2018. Процитовано 19 вересня 2023.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (англійською). Australiancharts.com. Hung Medien.
- ↑ ARIA Alternative Charts Top 20. ARIA Report. № 380. 8 червня 1997. с. 12. Процитовано 27 листопада 2021.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (німецькою). Austriancharts.at. Hung Medien.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (нідерландською). Ultratop.be. Hung Medien.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (французькою). Ultratop.be. Hung Medien.
- ↑ «Foo Fighters Album & Song Chart History.». Billboard Canadian Albums Chart для Foo Fighters. Prometheus Global Media.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (нідерландською). Dutchcharts.nl. Hung Medien.
- ↑ European Top 100 Albums (PDF). Music & Media. 31 травня 1997. с. 20. Архів (PDF) оригіналу за 3 червня 2021. Процитовано 29 липня 2018.
- ↑ «Foo Fighters: The Colour and the Shape» (фін.). IFPI Finland.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (французькою). Lescharts.com. Hung Medien.
- ↑ "Offiziellecharts.de – Foo Fighters – The Colour and the Shape" (in German). GfK Entertainment Charts.
- ↑ Top National Sellers (PDF). Music & Media. 21 червня 1997. с. 20. Архів (PDF) оригіналу за 3 червня 2021. Процитовано 29 липня 2018.
- ↑ Top National Sellers (PDF). Music & Media. 31 травня 1997. с. 21. Архів (PDF) оригіналу за 3 червня 2021. Процитовано 29 липня 2018.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (англійською). Charts.org.nz. Hung Medien.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (англійською). Norwegiancharts.com. Hung Medien.
- ↑ «19970524 Top 40 Scottish Albums Archive | Official Charts» (англійською). UK Albums Chart. The Official Charts Company.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (англійською). Swedishcharts.com. Hung Medien.
- ↑ «Foo Fighters — The Colour and the Shape» (німецькою). Swisscharts.com. Hung Medien.
- ↑ «Official Albums Chart Top 100». (англійською) Official Charts Company.
- ↑ "Foo Fighters Chart History (Billboard 200)". Billboard.
- ↑ «Foo Fighters Album & Song Chart History» Billboard Top Catalog Albums for Foo Fighters. Prometheus Global Media.
- ↑ Foo Fighters (фін.). IFPI Finland. Архів оригіналу за 5 вересня 2011. Процитовано 14 лютого 2008.
- ↑ ARIA Charts – End of Year Charts – Top 100 Albums 1997. Australian Recording Industry Association. Архів оригіналу за 4 жовтня 2011. Процитовано 8 січня 2016.
- ↑ Top Selling Albums of 1997. Recorded Music NZ. Архів оригіналу за 10 травня 2017. Процитовано 19 лютого 2021.
- ↑ Top Billboard 200 Albums – Year-End 1997. Billboard. Архів оригіналу за 27 квітня 2018. Процитовано 15 лютого 2021.
- ↑ Top Billboard 200 Albums – Year-End 1998. Billboard. Архів оригіналу за 20 серпня 2019. Процитовано 15 лютого 2021.
- ↑ ARIA Charts – Accreditations – 1998 Albums (PDF). Австралійська асоціація компаній звукозапису (ARIA). Процитовано 28 вересня 2011.
- ↑ Canadian album certifications – Foo Fighters – The Colour and the Shape. Канадська асоціація компаній звукозапису (CRIA). Процитовано 28 вересня 2011.
- ↑ Gold-/Platin-Datenbank (Foo Fighters; 'The Colour and the Shape') (Німецька) . Bundesverband Musikindustrie. Процитовано 8 грудня 2021.
- ↑ Japanese album certifications – Foo Fighters – The Colour and the Shape (Японська) . Японська асоціація звукозаписувальних компаній (RIAJ). Виберіть 1998年5月 із випадального меню
- ↑ New Zealand album certifications – Foo Fighters – The Colour and the Shape. Новозеландська асоціація компаній звукозапису (RIANZ).
- ↑ Copsey, Rob (3 лютого 2021). Foo Fighters' biggest albums on the Official UK Chart. Official Charts Company. Архів оригіналу за 17 лютого 2021. Процитовано 15 лютого 2021.
- ↑ British album certifications – Foo Fighters – The Colour and the Shape (Англійська) . Британська асоціація виробників фонограм (BPI). Процитовано 29 січня 2019.
- ↑ American album certifications – Foo Fighters – The Colour and the Shape (Англійська) . Американська асоціація компаній звукозапису (RIAA).
- ↑ NME (4 липня 2020). Every Foo Fighters album – ranked in order of greatness. NME (англ.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Irwin, Corey (14 червня 2023). Foo Fighters Albums Ranked Worst to Best. Ultimate Classic Rock (англ.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Brannigan, Paul (9 серпня 2023). Every Foo Fighters album ranked from worst to best. louder (англ.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Waldman, Scott (23 червня 2023). Every Foo Fighters Albums Ranked Worst to Best. The Hard Times (амер.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Foo Fighters Albums Ranked From Worst To Best: See The List (амер.). 22 лютого 2022. Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Where Does The New Foo Fighters Album Rank In Their Discography?. UPROXX (амер.). 6 червня 2023. Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Cohen, Jonathan (2 червня 2023). Every Foo Fighters Album, Ranked. Spin (англ.).
- ↑ Golsen, Tyler (12 травня 2021). Every Foo Fighters album in order of greatness. faroutmagazine.co.uk (амер.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Hellerbach, Miki (4 квітня 2023). Every Foo Fighters album ranked: From worst to best. Alternative Press Magazine (амер.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ The Top 10 best albums of 1997. louder (англ.). 31 липня 2020. Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ The best albums of 1997. Radio X (англ.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Top 50 Albums of 1997 (амер.). 24 квітня 2017. Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Foo Fighters, 'Everlong'. Rolling Stone Australia (en-AU) . 15 вересня 2021. Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Rivera, Joshua (20 травня 2017). Happy Birthday to "Everlong," the Best Damn Rock Love Song Ever. GQ (амер.). Процитовано 21 вересня 2023.
- ↑ Gordon, Jeremy (25 квітня 2017). Why I Like Foo Fighters’ “Everlong” More Than Every Nirvana Song. Spin.
- ↑ Zollo, Paul (25 липня 2020). Behind David Letterman's Favorite Song, "Everlong," by Dave Grohl & Foo Fighters. American Songwriter (амер.). Процитовано 21 вересня 2023.
![]() | Ця стаття належить до добрих статей української Вікіпедії. |
![]() | Ця стаття є кандидатом у вибрані статті. Обговорення номінації відбувається на сторінці пропозицій. |