W47 — Вікіпедія
W47 | |
---|---|
![]() Боєголовка W47 | |
Тип | Термоядерна бомба |
Походження | ![]() |
Історія виробництва | |
Розробник | LLNL |
Розроблено | 1957–1960 |
Виготовлення | 1960–1964 |
Виготовлена кількість | 1060 |
Характеристики | |
Вага | 330–332 кг |
Довжина | 1,200 мм |
Діаметр | 460 мм |
W47 — американська термоядерна боєголовка, яка використовувалася в системі балістичних ракет Polaris A-1. Різні моделі були в експлуатації з 1960 до кінця 1974 року. Боєголовка була розроблена Радіаційною лабораторією Лоуренса між 1957 і 1960 роками[1].
W47 мала розміри 460 мм в діаметрі і 1,200 мм завдовжки і вагою 330 кг у моделі Y1 і 332 кг у моделі Y2. Модель Y1 мала розрахункову потужність 600 кілотонн, а модель Y2 мала подвоєну розрахункову потужність 1,2 мегатонни[2]. W47 була першою боєголовкою з новою мініатюрною ямою[3]. Аеродинамічний факел в основі забезпечував стабільність орієнтації під час зниження. Два невеликих ракетних двигуна використовувалися для обертання боєголовки для кращої стабільності та симетрії під час спуску.
Розсекречені британські документи свідчать, що W47 містила 2,5 кг плутонію, 60 кг урану, 36 кг дейтериду літію та 4 грами тритію[4].
W47 є єдиною американською боєголовкою міжконтинентальної балистичної ракети або БРПЧ, яка була запущена під час випробування атмосферної ракети та боєголовки 6 травня 1962 року. Ця подія сталася під час вибуху Frigate Bird, який був частиною серії випробувань Dominic. Під час дислокації близько 6000 км на південний захід від Лос-Анджелеса, американський підводний човен USS Ethan Allen випустив ракету Polaris-A2 по цілі у відкритому океані на відстані 920 км коротше чим до тодішнього британського острова Кірітіматі, на південь від Гаваїв[5]. Ракета подолала відстань 1890 км. За випробуванням спостерігали дві затоплені підводні човни США USS Carbonero та USS Medregal, які стояли приблизно в 48 км від цільової точки. Боєголовка ракети здетонувала о 23:30 GMT 6 травня 1962 року приблизно на відстані 2 км від заданої точки цілі і на висоті цілі 3,400 метрів. Детонація була успішною і мала повну проектну потужність W47Y1 приблизно в 600 кілотонн Вибух був розроблений, щоб підвищити довіру до систем балістичних ракет США, хоча навіть після випробування виникли значні суперечки. Частково це сталося через те, що було виявлено, що обрана для випробувань боєголовка зазнала модифікацій перед випробуванням і не обов’язково була репрезентативною для арсеналу[6].
Боєголовка W47 мала низку серйозних проблем з надійністю конструкції боєголовки. З квітня 1960 року по червень 1960 року було виготовлено 300 екземплярів серійного прототипу EC-47, і всі вони були негайно зняті з експлуатації в червні 1960 року через проблеми з надійністю. Виробництво моделей Y1 і Y2 тривало з 1960 по 1964 рік. Всього було випущено 1060 моделей Y1 і Y2, але виявилося, що вони мають так багато проблем з надійністю, що не більше 300 були в експлуатації. У 1966 році 75% накопичених боєголовок Y2 вважалися несправними та непридатними до використання. Деякий час тривали ремонтні програми.
Деякі боєголовки Polaris були замінені на початку 1960-х років, коли під час планового технічного обслуговування була виявлена корозія ям.
Відмови боєголовок W45, W47 і W52 все ще є активною частиною дискусії про надійність ядерної зброї США, що переміщується в майбутнє без ядерних випробувань, що тривають[7].
Одноточкове випробування безпеки, проведене на боєголовці W47 безпосередньо перед мораторієм 1958 року (Hardtack/Neptune), виявилося невдалим, що призвело до 100-тонного вибуху. Оскільки заборона на випробування забороняла випробування, необхідні для безпечних за своєю суттю одноточкових безпечних конструкцій, було прийнято імпровізоване рішення: боро-кадмієвий дріт був згорнутий всередині ями під час виробництва та витягнутий маленьким двигуном під час процесу заряджання боєголовки. На жаль, цей дріт мав тенденцію ставати крихким під час зберігання, ламатися або застрягати під час постановки на озброєння, що перешкоджало повному видаленню та робило боєголовку несправною. За оцінками, 50-75% боєголовок вийшли з ладу. Це вимагало повної перебудови праймеріз W47. Масло, яким змащували дріт, також сприяло корозії ями.
- ↑ LLNL Overviews By Decade - The Fifties (PDF). National Nuclear Security Administration. Архів оригіналу (PDF) за 15 жовтня 2008.
Work continued at the Livermore and Sandia laboratories, and through the efforts of weapons designers and engineers, computer specialists, and other experts, the W47 Polaris warhead was created.
- ↑ List of all US Nuclear Bombs. Nuclear Weapons Archive.
- ↑ John Pike. W47. globalsecurity.org. Архів оригіналу за 29 листопада 2014. Процитовано 14 грудня 2014.
- ↑ UK Atomic Energy Authority (1964). Weapons Department Atomic Warheads Production Committee, Papers & Minutes (Звіт). с. 63. TNA AB 16/4675. Архів оригіналу за 23 травня 2021. Процитовано 27 квітня 2022.
- ↑ Perriman, Wesley (6 травня 2021). Frigate Bird: The Polaris Missile test at Operation Dominic, Christmas Island. Процитовано 8 вересня 2023.
- ↑ See Donald A. MacKenzie, Inventing accuracy: a historical sociology of nuclear missile guidance (Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1990).
- ↑ See for example Nuclear Weapons: The Reliable Replacement Warhead program [Архівовано 4 грудня 2016 у Wayback Machine.], Jonathan Medalia, 2005, Congressional Research Service.
![]() | Це незавершена стаття про зброю. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |