Грация Деледа – Уикипедия
Грация Деледа Grazia Deledda | |
италианска писателка | |
![]() Деледа през 1926 г. | |
Родена | 27 септември 1871 г. |
---|---|
Починала | |
Погребана | Кампо Верано, Италия |
Националност | ![]() |
Учила в | Домашно oбразование |
Работила | писателка |
Литература | |
Псевдоним | Илия ди Сент Измаел |
Период | 1891 – 1936 |
Жанрове | роман, разказ, пиеса |
Награди | ![]() |
Семейство | |
Баща | Джовани Антонио Деледа |
Майка | Франческа Камбозу |
Съпруг | Палмиро Мадезани |
Деца | 2 |
Подпис | ![]() |
Уебсайт | |
Грация Деледа в Общомедия |
Грация Мария Козима Дамяна Деледа (на италиански: Grazia Maria Cosima Damiana Deledda), известна като Грàция Делèда (на италиански: Grazia Deledda, на сардински: Gràssia или Gràtzia Deledda) е италианска писателка, Нобелова лауреатка за литература през 1926 г. Тя е запомнена като втората жена, след шведката Селма Лагерльоф, получила наградата в тази дисциплина и единствената италианка.
Първия ѝ роман, „Сардинско цвете“, е публикуван през 1892 г. Стилът ѝ е между Веризма и Декадентството.
Биография и творчество
[редактиране | редактиране на кода]Произход и начални години
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/26/Nuoro%2C_casa_di_grazia_deledda_01.jpg/220px-Nuoro%2C_casa_di_grazia_deledda_01.jpg)
Деледа е родена в град Нуоро, Сардиния на 28 септември 1871 г.[1][2] като пето от седемте деца[3] на богато семейство.[4][5] Въпреки че датата, отчетена в акта в Регистъра за гражданско състояние[6] на Нуоро, е 28 септември, тогава е имало обичай децата да се регистрират няколко дена след раждането. Самата писателка уточнява деня в различни писма, адресирани до тогавашния ѝ приятел Андреа Пирода. В първото от тях, от 10 декември 1892 г., тя пише: „ Рожденият ми ден е на 27 септември: затова се казвам също Козима и Дамяна“.[7] Тя го повтаря отново в друго писмо от 11 май 1893 г.: „Не съм сигурна дали съм на 20 или на 21 години; майка ми също не е сигурна, но е по-вероятно да съм на 21, отколкото на 20. Аз съм стара, нали? Нашата стара слугиня, която попитах за това, казва, че мисли, че съм на 20; това, което добре помни, е, че съм родена една вечер около осем часа, в деня на Свети Козма, тоест на 27 септември. Вече знаех това“.[3][8]
Баща ѝ Джовани Антонио Деледа, завършил право, не практикува професията. Заможен предприемач и земевладелец, той се занимава с търговия и селско стопанство; интересува се от поезия и пише стихове на сардински; има печатница и печата списание. Той е кмет на Нуоро през 1863 г. Майка ѝ Франческа Камбозу е жена със строг морал; посветена на дома, тя възпитава дъщеря си.[9][10]
След като учи в основно училище до четвърти клас (според обичаите на времето на момичетата не е позволено образование извън началното), Грация взима частни уроци при Пиетро Ганга, учител по италианска, латинска и гръцка литература, който говори френски, немски, португалски и испански. Той ѝ дава основни уроци по италиански, латински и френски език. Грация има близко приятелство с него, засвидетелствано от страстен обмен на писма.[11] След това тя продължава да се самообразова.[4][5]
Важно за нейното литературно образование в ранните години на писателската ѝ кариера е приятелството ѝ с писателя, архивист и любител историк Енрико Коста, родом от Сасари,[12] който пръв разбира за нейния талант. Дълго време тя си кореспондира с калабрийския писател Джовани Де Нава[13], който хвали таланта ѝ. Тези писма се превръщат в любовни писма, в които се разменят сладки стихове. След това, поради липсата на отговори от Джовани дълго време, те спират да си пишат.
Семейството ѝ е сполетяно от редица нещастия: по-големият ѝ брат Сантус напуска училище и става алкохолик, а другият ѝ брат Андреа е задържан за дребни кражби. Баща ѝ умира от инфаркт на 5 ноември 1892 г. и семейството е изправено пред финансови затруднения. Четири години по-късно умира и сестра ѝ Винченца.[14]
Младежка литературна дейност
[редактиране | редактиране на кода]Деледа в желанието си да пише се изправя срещу малкото и затворено общество на Нуоро, където съдбата на жената не бива да излиза от грижата за дома и децата. Тя реагира, като по този начин разкрива като основен герой мъката от епохалната криза на патриархалния свят (селски и пасторален), вече неспособен да сдържа възникващите изисквания на новите поколения. Нуждата да се реализира в открити и обширни социални пространства, прогресивното осъзнаване на собствените си способности и конфронтацията с поведенчески модели, различни от наложените, биха могли да я накарат да приеме други идентичности. Но този риск е далеч от нейните намерения. Младата жена следва примерен път: тя взривява противоречията на едно вече западащо общество, но без да изневерява на дълбокия корен на идентичността, който я отличава от всички останали. Бунтът ѝ се тълкува като „предателство". Вместо това цялата ѝ работа свидетелства за обратното.[15][16]
През 1887 г. тя изпраща своите разкази Sangue sardo („Сардинска кръв“) и Remigia Helder („Ремиджа Елдер“) в Рим, които са публикувани от издателя Едоардо Перино в списание "L'ultima moda", ръководено от Епаминонда Провальо.[4][17] Романът ѝ Memorie di Fernanda („Мемоарите на Фернанда“) е публикуван на части в същото списание. През 1890 г., под псевдонима Илия ди Сент Измаел (Ilia di Saint-Ismael), на части в ежедневника на Каляри излиза L'avvenire della Sardegna („Бъдещето на Сардиния“), както и романът ѝ Stella d'Oriente („Ориенталска звезда“)[17] и сборникът с повести Nell'azzurro („В синевата“).
Деледа получава одобрението на писатели като Анджело де Губернатис и Руджеро Бонги, които през 1895 г. пишат предговор към романа ѝ Anime oneste („Честни души“).[18] Тя също така си сътрудничи със сардински и континентални списания, като La Sardegna, Piccola revue и Nuova Antologia. Намесата на Бонги (писател, депутат и министър на общественото образование) е забележителна с това, че въпреки че той смята романа за безполезен, вреден и един от основните инструменти за интелектуалния и моралния упадък, който засяга обществото от онова време, той съзира истинска честност, която го подтиква да заеме благосклонна позиция.[17]
Между 1891 и 1896 г. на части в Списание на италианските народни традиции, редактирано от Анджело де Губернатис, излиза есето ѝ Tradizioni popolari di Nuoro in Sardegna („Народните традиции на Нуоро в Сардиния“). То е въведено с цитат от Лев Толстой, което е първият документиран израз на интереса на писателката към руската литература. Следват романи и разкази на островна тематика. През 1896 г. романът ѝ La via del male („Пътят на злото“) е оценен положително от Луиджи Капуана[19], който пише и предговор към него.[4] През 1897 г. излиза стихосбирката ѝ Paesaggi sardi („Сардински пейзажи“).
Зрели години
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8f/Grazia_Deledda.jpg/235px-Grazia_Deledda.jpg)
След като приключва напрегнатата си връзка с началния учител Андреа Пирода, на 22 октомври 1899 г. Деледа се мести в Каляри,[20] на ул. „Сан Лучиферо“ (улицата, където живее Анания, главната героиня на романа ѝ Cenere).[17] В този град писателката се запознава с Палмиро Мадезани – служител на Министерството на финансите.[21] Двамата сключват брак в Нуоро два месеца по-късно, на 11 януари 1900 г.[22] Мадезани е родом от Чиконяра ди Виадана в Провинция Мантуа, където известно време живее и Деледа. След сватбата той напуска работата си като държавен служител, за да работи като неин литературен агент.[4] Двойката се мести в Рим през 1900 г., където води уединен живот. Те имат двама сина – Франц и Сардус.[4][5]
През 1903 г. романът Elias Portolu („Елиас Портолу“) я утвърждава като писателка и я изстрелва в успешна поредица от романи и пиеси: Cenere („Пепел“, роман от 1904 г.), L'edera („Бръшлянът“, роман от 1908 г.), Sino al confine („До границата“, 1910 г.), Colombi e sparvieri („Гълъби и ястребчета“, 1912 г.)., Canne al vento („Тръстики във вятъра, роман от 1913 г.), L'incendio nell'oliveto („Огънят в маслинова горичка“, 1918 г.), Il Dio dei venti („Богът на ветровете“, 1922 г.). По романа „Пепел“ е заснет филм с участието на Елеонора Дузе.
Вероятно романът „Тръстики на вятъра“ е този, който привлича вниманието на Шведската академия, ако е вярно, че първата ѝ номинация за Нобелова награда датира от 1913 г.; един от най-твърдите поддръжници на нейните повторни номинации е Карл Билд, шведският посланик в Рим и член на Академията, но първата ѝ номинация е предложена от Карл Август Хагберг, неин преводач на шведски.
Творчеството ѝ е оценено от Джовани Верга, както и от по-млади писатели като Енрико Товес, Емилио Чеки, Пиетро Панкраци и Антонио Балдини.[23] Тя е призната и уважавана и в чужбина: Дейвид Хърбърт Лорънс написва предговора към английския превод на La madre („Майката“). Деледа е и преводачка: тя превежда на италиански романа „Йожени Гранде“ на Оноре дьо Балзак.
От 1909 г. творбите ѝ са илюстрирани от Джузепе Биази, с когото си кореспондира.[24]
Извън Сардиния писателката се сприятелява и работи с международни личности, и от малък калибър, които често посещават нейната всекидневна.[25] [26] Тя също е социално чувствителна жена и преподава литература в Убежище „Лацио“ (Asilo Lazio) – организация за социално слаби в Рим.[27]
Първата жена – кандидатка за депутат
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/13/Portrait_of_Grazia_Deledda_by_Plinio_Nomellini%2C_1914.jpg/220px-Portrait_of_Grazia_Deledda_by_Plinio_Nomellini%2C_1914.jpg)
През март 1909 г., когато са представени листите за изборите за XXIII законодателен орган на Кралство Италия, името на Грация Деледа се появява в избирателния район Нуоро на Камарата на Италианската радикална партия. Не само че това е първият път, когато се кандидатира жена,[28] но жените в Италия още не могат да гласуват, въпреки факта че въпросът е обект на все по-оживен обществен дебат.[29] Следователно кандидатурата ѝ е изтълкувана като провокация за избирателно право на жените и срещу „министерския“ кандидат, адвокатът от Орани Антонио Луиджи Аре,[4] и е придружена от полемика в пресата, не само в местната. Във вестник „Трибуна“ Джузепе Пиаца се съмнява, че писателката може да има подходящи качества за ролята, тъй като „ вместо адекватна подготовка да председателства утре някаква бюджетна комисия, тя е прекарала живота си в две неща – писане на романи и раждане на отлични синове... Две неща, от които последното е твърде голямо, за да ѝ даде време и желание да бъде феминистка и „депутатка““.[28] [30] Вместо това партията ѝ я избира въз основа на определени реквизити, включително добра култура, уважавана социална позиция, трансверсален електорален консенсус и се предполага, че сред поддръжниците ѝ е имало, в допълнение към поета Себастиано Сата, също кръгове в Рим – град, в който Деледа живее вече 9 години.[31] След консултацията тя получава 34 гласа, от които 31 са оспорени;[4][32] печели адвокат Аре, чийто избор обаче трябва да бъде повторен.[33]
Нобелова лауреатка
[редактиране | редактиране на кода]На 10 декември 1927 г.[34] Деледа получава Нобеловата награда за литература за 1926 г. „за силата ѝ на писателка, подкрепена от висок идеал, който изобразява живота в пластични форми, какъвто е на нейния уединен роден остров и който с дълбочина и топлина се отнася към проблеми от общ човешки интерес“. Деледа е първата италианка, спечелила Нобеловата награда.[35]
Смърт
[редактиране | редактиране на кода]Тумор, от който тя страда известно време, довежда до смъртта ѝ през 1936 г. Относно деня на смъртта има противоречия: някои източници съобщават за 15 август,[4][36] а други за 16.
64-годишната писателка е погребана в гробището Верано в Рим, където остава до 1959 г., когато по молба на семейството ѝ е преместена в родния ѝ град Нуоро, в саркофаг от полиран черен гранит в църквичката „Мадона дела Солитудине“ в подножието на планината Ортобене, която тя толкова възхвалява в едно от последните си произведения. Издигането на гробницата е отговорност на Италианската държава, която специално обнародва Закон n. 2 от 5 януари 1953 г.[37]
Тя оставя незавършена последната си творба – автобиографичната Cosima, quasi Grazia („Козима, почти Грация“), която излиза септември същата година в списанието Nuova Antologia, редактирано от Антонио Балдини, и която след това е публикувана под заглавието Cosima.
Родното ѝ място в историческия център на Нуоро (в квартал „Санту Преду“) се използва като музей.[38]
Творчество
[редактиране | редактиране на кода]Романи
[редактиране | редактиране на кода]- Memorie di Fernanda , Ed. Perino, публикувано на части в сп. Ultima Moda, 1888.
- Stella d'oriente (като Ilia di Saint-Ismael), Cagliari, Tip. Edit. dell'Avvenire di Sardegna, 1890
- Fior di Sardegna, Roma, Perino, 1891
- Anime oneste. Romanzo famigliare, Milano, Cogliati, 1895
Тъгуващи души, София: Ирис (1992), ISBN 9544550049 - La via del male, Torino, Speirani e Figli, 1896
- Il tesoro, Torino, Speirani e Figli, 1897
- La giustizia, Torino, Speirani e Figli, 1899
- Il vecchio della montagna, Torino, Roux e Viarengo, 1900
- Dopo il divorzio, Torino, Roux e Viarengo, 1902
- Elias Portolu, в "Nuova Antologia", agosto-ottobre 1900; Torino-Roma, Roux e Viarengo, 1903
Елиас Портолу, София: Печатница „Гладстон“ (1929) - Cenere, Roma, Nuova Antologia, 1904
Пепел, Пловдив: Кастилия (1992) - Nostalgie, Roma, Nuova Antologia, 1905
- L'edera, в "Nuova Antologia", 1908; Milano, Treves, 1921
- L'ombra del passato, Roma, Nuova Antologia, 1907
- Il nostro padrone, Milano, Treves, 1910
- Sino al confine, Milano, Treves, 1910
- Nel deserto, Milano, Treves, 1911 (вече в "Nuova Antologia", n. 235-236)
- Colombi e sparvieri, Milano, Treves, 1912
- Canne al vento, "L'Illustrazione italiana", 12 gennaio-27 aprile 1913; Milano, Treves, 1913
- Le colpe altrui, Milano, Treves, 1914
- Marianna Sirca, Milano, Treves, 1915
- L'incendio nell'oliveto, Milano, Treves, 1918
- Il segreto dell'uomo solitario, Milano, Treves, 1921
- Il Dio dei viventi, Milano, Treves, 1922
- La danza della collana, Milano, Treves, 1924
- La fuga in Egitto, Milano, Treves, 1925
- Annalena Bilsini, Milano, Treves, 1927
- Il vecchio e i fanciulli, Milano, Treves, 1928
- Il paese del vento, Milano, Treves, 1931
- L'argine, Milano, Treves, 1934
- La chiesa della solitudine, Milano, Treves, 1936
- Cosima, in "Nuova Antologia", 16 септ. и 16 oкт. 1936; Milano, Treves, 1937
- Romanzi, Volume I, ред. Silvia Lutzoni, Prefazione di Massimo Onofri, Il Maestrale, Nuoro, 2010
Новели
[редактиране | редактиране на кода]- Nell'azzurro!..., Milano, Trevisini, 1890
- Amore regale, Roma, Perino, 1891
- Amori fatali. La leggenda nera. Il ritratto, Roma, Perino, 1892
- Sulle montagne sarde, Roma, Perino, 1892
- Racconti sardi, Sassari, Dessì, 1894
- L'ospite, Rocca San Casciano, Cappelli, 1898
- Le tentazioni, Milano, Cogliati, 1899
- La regina delle tenebre, Milano, Agnelli, 1902
- I giuochi della vita, Milano, Treves, 1905
- Amori moderni, Roma, Voghera, 1907
- Il nonno, Roma, Ed. Nuova Antologia, 1908
- Chiaroscuro, Milano, Treves, 1912
- Il fanciullo nascosto, Milano, Treves, 1916
- Il ritorno del figlio. La bambina rubata, Milano, Treves, 1919
- La madre, Milano, Treves, 1920
- Cattive compagnie, Milano, Treves, 1921
- Il flauto nel bosco, Milano, Treves, 1923
- Il sigillo d'amore, Milano, Treves, 1926
- La casa del poeta, Milano, Treves, 1930
- La vigna sul mare, Milano, Treves, 1931
- Sole d'estate, Milano, Treves, 1933
- Il cedro del Libano, Milano, Garzanti, 1939
- Tutte le novelle, Volume I, 1890-1915, Prefazione di Marcello Fois, Il Maestrale, Nuoro, 2019
- Tutte le novelle, Volume II, 1919-1939, Prefazione di Rossana Dedola, Il Maestrale, Nuoro, 2019.
Детска литература
[редактиране | редактиране на кода]- Giaffàh, Palermo, Sandron, 1899
- I tre talismani, Palermo, Sandron, 1899
- Le disgrazie che può cagionare il denaro, Palermo, Sandron, 1899
- Nostra Signora del Buon Consiglio, Palermo, Sandron, 1899
- Cani, gatti, pulcini ed altri animali. Scene rustiche, Palermo, Sandron, 1926
- Il dono di Natale, Milano, Treves, 1930.
Лирика
[редактиране | редактиране на кода]- Paesaggi sardi, Torino, Speirani e Figli, 1897
- Versi e prose giovanili, Milano, Treves, 1938
Театър
[редактиране | редактиране на кода]- L'edera. Dramma in tre atti, с Камило Антона-Траверси, Milano, Treves, 1912
- Odio vince, in Il vecchio della montagna, Milano, Treves, 1912
- La Grazia. Dramma pastorale in tre atti, с Claudio Guastalla и Vincenzo Michetti, Milano, Ricordi, 1921
- A sinistra, in La danza della collana, Milano, Treves, 1924
Други
[редактиране | редактиране на кода]- Tradizioni popolari di Nuoro in Sardegna, Roma, Forzani e c. tipografi del Senato, 1894.
Писма
[редактиране | редактиране на кода]- Lettere di Grazia Deledda a Luigi Falchi, в Luigi Falchi, L'opera di Grazia Deledda, Milano, La Prora, 1937
- Lettere, в Versi e prose giovanili, a cura di Antonio Scano, Milano, Treves, 1938
- Lettere a Pirro Bessi, a cura di Corrado Tumiati, в «Il Ponte», I, 8, 1945
- Lina Gasparini, Lettere di Grazia Deledda a Elda Gianelli, в «Rivista Giuliana di Storia, Politica e Arte», XV, 15, 1945
- Lettera della Deledda, a cura di Attilio Momigliano, в «Il Convegno», I, 7-8, 1946
- Lettere di Grazia Deledda a Marino Moretti (1913-1923), Padova, Rebellato, 1959
- Onoranze a Grazia Deledda, a cura di Mario Ciusa Romagna, Nuoro, s.e., 1959
- Marcello Spaziani, Con Gégé Primoli nella Roma bizantina, Roma, Edizioni di Storia e Letteratura, 1962
- Lettere a Epaminonda Provaglio, в Opere scelte, a cura di Eurialo De Michelis, Milano, Mondadori, 1964
- Grazia Deledda. Premio Nobel per la Letteratura 1926, a cura di Francesco Di Pilla, Milano, Fabbri, 1966
- Lettere inedite, Milano, Fabbri, 1966
- Lina Sacchetti, Grazia Deledda. Ricordi e testimonianze, Milano-Bergamo, Minerva Italica, 1971
- Lettere a «La Riviera Ligure». I. 1900-1905, a cura di Pino Boero, Roma, Edizioni di Storia e Letteratura, 1980
- Gaetano Mariani, Ottocento romantico e verista, Napoli, Giannini, 1972
- Jean Jaques Marchand, Edouard Rod et les écrivains italiens, Genève, Droz, 1980
- Lettere a Giovanni De Nava, a cura di Ludovica De Nava, в «Nuovi Annali della Facoltà di Magistero dell'Università di Messina», II, 1984
- Lettere a «La Riviera Ligure». II. 1906-1909, a cura di Pino Boero, Torino, Meynier, 1986
- Nicola Tanda, Dal «mito dell'isola» all'«isola del mito». Deledda e dintorni, Roma, Bulzoni, 1992
- Antonia Mazza, Grazia Deledda a Paolo Arcari (dall'archivio epistolare Arcari di Tirano), in «Rivista di Letteratura italiana», XIV, 1-3, 1996
- Carole G. Gallucci, I dream for perfection': Grazia Deledda to Adolfo Orvieto (1904), в «The Italianist», XXI-II, 21-22, 2001-2002
- Neria De Giovanni, Lettere inedite di Grazia Deledda a Arturo Giordano, direttore della «Rivista letteraria», Alghero, Nemapress, 2004
- Lettere ad Angelo De Gubernatis (1892-1909), a cura di Roberta Masini, Cagliari, Centro di Studi Filologici Sardi-cuec, 2007
- Amore lontano. Lettere al gigante biondo (1891-1909), a cura di Anna Folli, Milano, Feltrinelli, 2010
- Lettere a Giovanni De Nava, a cura di Ludovica De Nava, в La quercia e la rosa. Con lettere autografe, Nuoro, Il Maestrale, 2015
- Grazia Deledda a Georges Hérelle. 1901-1927, a cura di Maddalena Rasera, в Grazia Deledda e Georges Hérelle: una storia editoriale italo francese, Roma, UniversItalia, 2016
- Grazia Deledda e il «Corriere della Sera». Elzeviri e lettere a Luigi Albertini e ad altri protagonisti della Terza Pagina, a cura di Giambernardo Piroddi, Cagliari, Edes, 2016
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ((it)) Delèdda, Grazia, на Treccani.it – Enciclopedie on line, Istituto dell'Enciclopedia Italiana
- ((it)) DELEDDA, Grazia, в Enciclopedia Italiana, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1931
- ((it)) Arnaldo Bocelli, DELEDDA, Grazia, в Enciclopedia Italiana, II Appendice, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1948
- ((it)) Angelo Pellegrino, DELEDDA, Grazia, в Dizionario biografico degli italiani, vol. 36, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1988
- ((it)) Delèdda, Gràzia, на sapere.it, De Agostini
- ((en)) Grazia Deledda, на Enciclopedia Britannica
- ((it)) Grazia Deledda, на enciclopediadelledonne.it
- ((it)) Grazia Deledda, на BeWeb, Conferenza Episcopale Italiana
- ((en)) Grazia Deledda, на nobelprize.org
- ((it)) Библиография на Грация Деледа, на Catalogo Vegetti della letteratura fantastica, Fantascienza.com
- ((it)) Библиография на Грация Деледа, на maldura.unipd.it.
- ((en)) Биография и библиография в Goodreads
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Fois rende omaggio a Grazia Deledda // Посетен на 2023-6-30.
- ↑ L'almanacco de “il Caffè”: 150 anni fa nasceva Grazia Deledda // Посетен на 2023-6-30.
- ↑ а б В M. Massaiu, La Sardegna di Grazia Deledda, с. 44: четири сестри: Джована (6 януари 1874-17 януари 1880), Винченца (12 декември 1868-27 ноември 1896), Джузепа (19 март 1877-1938), Николина (8 май 1879-14 октомври 1972); двама братя: Джовани Санто или Сантус (1864-1914) и Андреа (1866-1922)
- ↑ а б в г д е ж з и Senato della Repubblica, MinervaWeb, Grazia Deledda, n. 68 (nuova serie), maggio 2022
- ↑ а б в Zago с. 5-19..
- ↑ Atto n. 136 del 30 set 1871 // Посетен на 2023-6-30.
- ↑ От Козма и Дамян – светци почитани в този ден според ритуала на Триденската литургия.
- ↑ Grazia Deledda, 28 Sep 1871 (FHL microfilm) // Архивиран от оригинала на 2016-10-1.
- ↑ Turchi с. 9-20..
- ↑ Biografia // Архивиран от оригинала на 2022-12-5.
- ↑ Grazia Deledda, Giovanna cerina (a cura di), Un'amicizia nuorese. Lettere inedite a Pietro Ganga (1898-1905), Rubbettino, 2019 - ISBN 8849858310
- ↑ Enrico Costa // Архивиран от оригинала на 2023-4-5.
- ↑ La quercia e la rosa. Storia di un amore importante di Grazia Deledda, con lettere. Il Maestrale. ISBN 9788864291581.
- ↑ Turchi с. 9-20..
- ↑ Ugo Collu, Grazia Deledda, Nobel tragico & meritato, в Studi Cattolici, n. 710.
- ↑ Вж. anche Sandra Petrignani, La scrittrice abita qui, гл. I, посветена на Деледа.
- ↑ а б в г Luciano Marrocu, Deledda: una vita come un romanzo, Donzelli editore, 2016 - ISBN 886843590X
- ↑ Sapegno pp. I-XXVIII..
- ↑ Sapegno с. I-XXVIII..
- ↑ Maria Elvira Ciusa, Grazia Deledda. Una vita per il Nobel, Carlo Delfino, 2016, с. 43.
- ↑ L'eros tenuto segreto di Grazia Deledda - La Donna Sarda // Архивиран от оригинала на 2016-10-19.
- ↑ Atto n. 1 dell'11 gen 1900 // Посетен на 2023-6-30.
- ↑ Mario Miccinesi, Notizie biografiche, in Grazia Deledda, Edizioni Il Castoro, 1975, с. 118.
- ↑ Centro di Studi Filologici Sardi, Lettere e cartoline di Grazia Deledda a Giuseppe Biasi
- ↑ I temi, i luoghi e i personaggi di Grazia Deledda. Un Saggio di Angela Guiso per riconsiderare il ruolo della scrittrice nella letteratura italiana e Mondiale (PDF), в Il Messaggero Sardo, Agosto 2006.
- ↑ Grazia Deledda. Temi, Luoghi, Personaggi. Oliena, IRIS. 2005
- ↑ LA FONDAZIONE LAZIO PER IL SOCIALE // Архивиран от оригинала на 2022-11-29. Посетен на 2023-6-30.
- ↑ а б Messaggero Sardo, Grazia Deledda la prima candidata Архив на оригинала от 2022-12-10 в Wayback Machine., di Eugenia Tognotti, marzo 1988
- ↑ Нещо повече, към всеобщото избирателно право на мъжете ще се подхожда само с последващата XXIV legislatura.
- ↑ La Tribuna, "La prima candidata! Grazia Deledda a Nuoro", di Giuseppe Piazza, 7 marzo 1909
- ↑ L'Ortobene, Cronaca di una incomprensione, di Francesco Mariani, 29 Novembre 2021
- ↑ Avanti!, I risultati delle elezioni di ieri, 8 maggio 1909.
- ↑ Избирането му е анулирано по предложение на Изборния съвет, тъй като в деня на гласуването все още не са изминали необходимите 6 месеца от прекратяването на функциите му на кмет на Нуоро; вж. съответните парламентарни актове. Аре е преизбран и полага клетва на 27 юни 1909 г. (Atti Parlamentari relativi).
- ↑ The Nobel Prize in Literature 1926 // Посетен на 2023-6-30.
- ↑ La strada per il Nobel, la soluzione vincente di Grazia Deledda // Посетен на 2023-6-30.
- ↑ Между които: Museo Deleddiano, на isresardegna.it, Maria Tettamanzi, Deledda, Editrice La Scola, Brescia 1969, M. Giacobe, с. 7, Vittorio Spinazzola, Cronologia, в Grazia Deledda, Romanzi Sardi, Mondadori, Milano 1981, Anna Dolfi, Nota Biobibliografica, в Grazia Deledda, Dieci Romanzi, Roma, Newton Compton, 1994, A. Bocelli, Enciclopedia italiana и Zago, с. 19.
- ↑ Normattiva, Legge 5 gennaio 1953, n. 2
- ↑ Museo Deleddiano // Архивиран от оригинала на 2020-08-12. Посетен на 2023-6-30.
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]![]() ![]() | Тази страница частично или изцяло представлява превод на страницата Grazia Deledda в Уикипедия на италиански. Оригиналният текст, както и този превод, са защитени от Лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Споделяне на споделеното“, а за съдържание, създадено преди юни 2009 година – от Лиценза за свободна документация на ГНУ. Прегледайте историята на редакциите на оригиналната страница, както и на преводната страница, за да видите списъка на съавторите. ВАЖНО: Този шаблон се отнася единствено до авторските права върху съдържанието на статията. Добавянето му не отменя изискването да се посочват конкретни източници на твърденията, които да бъдат благонадеждни. |
|