Бабій Іван (педагог) — Вікіпедія
![]() | Нейтральність цієї статті під сумнівом. (вересень 2017) |
Іван Бабі́й | |
---|---|
![]() Іван Бабі́й | |
Народився | 5 березня 1893 с. Добромірка, нині Збаразького району |
Помер | 25 липня 1934 (41 рік) Львів, Польська Республіка |
Національність | українець |
Діяльність | педагог, військовик |
Відомий завдяки | страчений за наказом ОУН |
Alma mater | Філософський факультет Львівського національного університету імені Івана Франка |
Військове звання | поручник УГА |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2b/%D0%9F%D0%B0%D0%BC%27%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA_%D0%BD%D0%B0_%D0%BC%D0%BE%D0%B3%D0%B8%D0%BB%D1%96_%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D0%B0_%D0%91%D0%B0%D0%B1%D1%96%D1%8F.jpg/220px-%D0%9F%D0%B0%D0%BC%27%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA_%D0%BD%D0%B0_%D0%BC%D0%BE%D0%B3%D0%B8%D0%BB%D1%96_%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D0%B0_%D0%91%D0%B0%D0%B1%D1%96%D1%8F.jpg)
Іва́н Бабі́й (5 березня 1893, с. Добромірка, нині Збаразького району Тернопільської області — 25 липня 1934, Львів) — український педагог, військовик. Один із головних організаторів свята «Українська молодь — Христові». Прихильник співжиття українців та поляків Галичини як невід'ємної частини Польщі.[джерело?]
Народився 5 березня 1893 року в селі Добромірка (нині Збаразького району Тернопільської області, Україна) в сім'ї селян.
1911 року закінчив Тернопільську українську гімназію[2] (1905/1906 — ІІІб клас[3]) потім навчався на філософському факультеті Львівського університету за курсом класичної філології.
У 1914 році мобілізований до австро-угорської армії, брав участь у Першій світовій війні, служив у лавах УСС. Після проголошення ЗУНР воював у лавах УГА, мав ранг поручника. У 1920 році був офіцером Дієвої Армії УНР, під час спільного маршу на Київ особистою відвагою врятував відділ польського війська від більшовиків, за це отримав спеціальну подяку корпусу офіцерів.[4] За спогадами Степана Шухевича служив у залізничних військах.[5] Опікун пластових куренів на Тернопільщині — зв'язковий 24 і 34 куренів (Бережани), скавтмайстер.
Професор (викладач) Бережанської гімназії у 1921—1928 роках, у Львові: 1928—1931 — професор, 1931–1934 — директор філії Академічної гімназії[джерело?]. З 1 січня 1934 року директор Академічної гімназії.[джерело?] Був прихильником заснування українського університету в Львові.
На думку польського дослідника Мар'яна Тировіча (1930-ті роки), його діяльність була скерована на піднесення етичного та культурного рівнів життя українців, виховання покоління українців, які повинні були розуміти необхідність співжиття обидвох народів Галичини як невід'ємної частини Польщі.
У 1932 році пережив 2 напади зі сторони ОУН, давав об'єктивні свідчення в справі атентату Миколи Лемика. За версією М. Тировіча, через це був убитий[4].
Українські націоналістичні кола звинуватили Івана Бабія у співпраці з польською владою проти інтересів української нації. Головним звинуваченням директора Бабія було переслідування гімназистів, які прихильно ставились до ОУН та намовляння до співпраці з польською поліцією. Були й інші закиди, які характеризували надзвичайно лояльне ставлення Бабія до Польської держави. Деякі приклади «лояльності» Бабія:
„Директор філії української академічної ґімназії у Львові, І. Бабій, „арештував” у Преображенській церкві у Львові студента університету Вол. Гірного і віддав його в руки польської поліції, закидаючи йому, що Гірний розкидав у церкві, між військом, летючки ОУН, видані з нагоди річниці смерти Ярослава Любовича. І ось ґімназійний професор сповняє функції поліційного аґента та ще в церкві, в присутності байдужих до справи польських офіцерів. Гірний сидить у тюрмі, а оце недавно засуджено його на 6 місяців тюрми. Той самий дир. Бабій перед тим заборонив учням іти на панахиду за бл. пам. Любовича, рівночасно переконуючи учнів, що ті, хто друкує летючки на пошану Любовича, – це провокатори. Делеґації учнів, що домагалися влаштування в ґімназії Шевченківського свята 10.III.1932, спочатку не хотів дати дозволу, а потім, бачачи рішучу поставу учеників, відповів по-польськи: „Напшуд бендзє концерт маршалковскі, а потем шевченковскі” (т. зн. наперед влаштується концерт у честь польського маршала Пілсудського, а тоді щойно можна буде давати концерт у честь Шевченка). І справді, спочатку – 19.III. на „Юзефа” – влаштував концерт у честь Пілсудського, а щойно потім Шевченківський. Шевченківський концерт І. Бабій довго не дозволяв розпочинати, хоч у залі були 2 українські єпископи, бо спізнився... польський куратор, запрошений дир. Бабієм. Коли ж куратор прийшов, у дверях його привітав дир. Бабій, дякуючи йому за... польську культуру, яку несуть поляки українцям. Потім він посадив куратора поміж двох українських єпископів і виголосив другу привітальну промову з вірнопідданчими висловами для Польщі. Той самий українець, дир. І. Бабій, викинув із ґімназії учня за те, що той пішов до церкви на панахиду по бл. п. Басарабовій”. „Розбудова Нації”, ч. 5-6 за травень-червень 1932 р.
Іван Бабій двічі був попереджений бойовиками ОУН: вперше його було побито по обличчю, а згодом, в приміщенні гімназії, побито палицями. Причиною таких дій була неодноразова здача гімназистів у руки польської поліції, що спричиняло виключення із гімназії, а інколи й невеликі судові вироки[7].
Революційний трибунал Організації українських націоналістів засудив його до смертної кари. У зв'язку з цим 27 липня 1934 року у Львові бойовик ОУН убив Бабія. Як виявилось, за Бабієм була закріплена поліцейська охорона і коли атентатник зрозумів, що йому не вдасться втекти, спробував застрелитися. В лікарні бойовик отямився та зізнався, що є членом ОУН і зветься Михайло Цар, родом з Поздимира. 17 серпня від отриманої рани вбивця помер.[1].
Митрополит Андрей Шептицький у відозві до вірних публічно засудив убивство Івана Бабія[8].
Убивство Бабія викликало дуже сильний відгомін серед українського громадянства, бо йшлося про людину з високою освітою, колишнього старшину української армії, й вкотре поставило питання «межі лояльності» до Польської держави[7]. На ОУН посипалися гострі напади з боку різних українських політиків та партій. Під час процесу 5 червня 1936 року на запит прокурора Степан Бандера докладно пояснив: «ОУН нікого з українців не карала за саму їхню льояльність до польської держави. Директора Бабія ОУН засудила на кару смерти за те, що він активно співпрацював з польською поліцією і свідомо поборював українське революційне підпілля, видаючи польській поліції українських ґімназистів та студентів, членів і симпатиків ОУН»[1].
- ↑ а б в Петро Мірчук. Нарис історії ОУН. Том 1. V частина. Розділ 5. [Архівовано 10 березня 2009 у Wayback Machine.] Вбивство Івана Бабія.
- ↑ VI. Звіт дирекциї ц.к. ґімназиї Франц-Йосифа І в Тернополи за рік шкільний 1910/11 [Архівовано 12 березня 2017 у Wayback Machine.]. — Тернопіль : друкарня Йосифа Степка, 1911. — С. 83.
- ↑ I. Звіт дирекциї ц.к. ґімназиї Франц-Йосифа І в Тернополи за рік шкільний 1905/06 [Архівовано 12 березня 2017 у Wayback Machine.]. — Тернопіль : друкарня Йосифа Степка, 1906. — С. 53.
- ↑ а б Tyrowicz M. Babij Jan (1893—1934)… — S. 194.
- ↑ Степан Шухевич. «Моє життя» Вид. Української видавничої спілки, Лондон, 1991. — С. 420—423. — ISBN 0-902322-33-8.
- ↑ Вбивство Івана Бабія. Архів оригіналу за 10 березня 2009. Процитовано 16 червня 2014.
- ↑ а б Смерть директора гімназії Івана Бабія. Архів оригіналу за 2 квітня 2015. Процитовано 10 березня 2015.
- ↑ Митрополит Шептицький А. З нагоди вбивства бл. п. директора І. Бабія // Твори (морально-пасторальні)[недоступне посилання з червня 2019]. — Львів, 1994. — Вид 2. — ХІІ + 546 с. — С. 30—31; Вперше опубліковано у газеті «Діло». — 1934. — Ч 205 (5 сепаня); передрук у «Sprawy Narodowościowe». — 1934. — № 4.
- Василь Расевич. Прокрустове ложе революційних націоналістів. Чому забуто настановче слово митрополита Андрея Шептицького? Zaxid.net, 5 липня 2016 [Архівовано 4 вересня 2017 у Wayback Machine.]
- Василь Стефанів. Греко-католики vs ОУН: боротьба за «душі молоді» в 1930-х. Історична правда, 02.04.2011 [Архівовано 4 вересня 2017 у Wayback Machine.]
- Михайло Андрусяк. «Добром української нації». Фрагмент з документально-художньої повісті «Дух і кров». Галичина, 29 грудня 2016 року [Архівовано 4 вересня 2017 у Wayback Machine.]
- Бабій Іван // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3. — Т. 1. — С. 78.
- Довідник з історії України. — 2-е видання. — К., 2001. — С. 44.
- Липовецький Святослав. «Червоно-чорне. 100 бандерівських оповідок». — Львів : ЛА «Піраміда», 2009. — ISBN 978-966-441-137-7.
- Панчук Ігор. Тернопільщина в іменах. Довідник. — Тернопіль : Підручники і посібники, 2006.
- Список-каталог ЦДІАЛ. — Т. 1. — С. 6
- Ювілейна книга Української Академічної гімназії у Львові. — Філядельфія — Мюнхен, 1978. — С. 126.
- Tyrowicz M. Babij Jan (1893—1934) // Polski Słownik Biograficzny. — Kraków, 1935. — T. I/1, zesz. 1. — S. 194. (пол.)