Войнилів — Вікіпедія
селище Войнилів | |||
---|---|---|---|
| |||
![]() | |||
Країна | ![]() | ||
Область | Івано-Франківська область | ||
Район | Калуський район | ||
Громада | Войнилівська громада | ||
Код КАТОТТГ | UA26060110010011082 | ||
Основні дані | |||
Засновано | 1434 | ||
Магдебурзьке право | 1552 | ||
Статус | із 2024 року | ||
Площа | 19.72 км² | ||
Населення | ▼ 2692 (01.01.2018)[1] | ||
Густота | 136,5 осіб/км²; | ||
Поштовий індекс | 77316 | ||
Телефонний код | +380 3472 | ||
Географічні координати | 49°07′10″ пн. ш. 24°29′37″ сх. д. / 49.11944° пн. ш. 24.49361° сх. д.Координати: 49°07′10″ пн. ш. 24°29′37″ сх. д. / 49.11944° пн. ш. 24.49361° сх. д. | ||
Висота над рівнем моря | 273 м | ||
Водойма | р. Сивка, Болохівка
| ||
Відстань | |||
Найближча залізнична станція: | Калуш | ||
До станції: | 19 км | ||
До райцентру: | |||
- автошляхами: | 15,8 км | ||
До обл. центру: | |||
- залізницею: | 42 км | ||
- автошляхами: | 37,9 км | ||
Селищна влада | |||
Адреса | 77312, Івано-Франківська обл., Калуський р-н, село Войнилів, вул. Шевченка, 114 | ||
Голова селищної ради | Масляк Мар'яна Романівна | ||
Карта | |||
![]() | |||
|
Войни́лів — село Калуського району Івано-Франківської області, центр Войнилівської громади.
Населення Войнилова — 2 704 особи.
Селище знаходиться на правому березі річки Сівки (притока Дністра), біля західних схилів Войнилівської височини, за 17 км від залізничної станції Калуш.
Через Войнилів пролягає територіальна дорога Т 0910 Калуш — Бурштин, крім цього з селища радіально розходяться дороги районного значення на Болохів (С090601), Копанки, Дубовицю, Перевозець.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3d/POL_Wojni%C5%82%C3%B3w_COA.svg/100px-POL_Wojni%C5%82%C3%B3w_COA.svg.png)
4 червня 1437 р. Войнилів (в книзі — Вонилів, лат. Wonylow) згаданий в найдавніших записах галицьких судів (1435—1475 років) — «Актах ґродських і земських».[2]
Поселення було королівщиною.[3] У податковому реєстрі 1515 року в селі документується млин і 2 лани (близько 50 га) оброблюваної землі[4].
1552 р. король Сиґізмунд ІІ Авґуст дозволив львівському стольнику Прокопу Сенявському заснувати на маґдебурзькому праві місто Прокопів — так Войнилів отримав магдебурзьке право і на короткий час змінив назву.[5] З набуттям статусу містечка тут почали активно розвиватися ремесла й торгівля, двічі на рік проводилися ярмарки. Королівська люстрація 1565 року в селі Сільце зафіксувала імена власників черед худоби: Курило, Василь і Федько.[6] З XVII століття відомі печатки з гербом Войнилова: на блакитному тлі — червоний фортечний мур, з-за якого виходить золотий лев з кільцем у передніх лапах («Правдич», пол. — Правдзіц) — родовий герб тогочасних власників містечка Ґедзінських).
Місцеві жителі також брали участь у національній революції 1648—1676. Багато з них приєдналися до загонів Семена Височана. За деякими даними в цей час у Войнилові побував Богдан Хмельницький.
Неодноразові турецько-татарські напади у XVII столітті завдали містечку значних руйнувань. 24 вересня 1676 року сталася Битва під Войниловом під час польсько-турецької війни 1672—1676 років між військами Речі Посполитої під командуванням короля Яна ІІІ Собеського і татарами. За легендою під-час битви було взято в полон багато турецьких і татарських воїнів і з того часу стара назва містечка Прокопівка замінена на Войнилів. Доказом цієї легенди є деякі прізвища місцевих жителів Мурин, Дурбак.
Місто успішно відбудувалось і процвітало. Про масштаби у 1701 році тодішнього міста Войнилова можна судити хоча б із наявності аж трьох міських греко-католицьких парафій (а весь Войнилівський деканат налічував 28 парафій).[7]
Після 1-го поділу Польщі (1772) Войнилів увійшов до складу Австрії (від 1867 року — Австро-Угорщина).
У 1785 році організована школа.
У 1874 р. у Войнилові створене Братство тверезості, на честь події поставлений хрест поблизу церкви св. Миколи.[8]
Значної шкоди завдала Войнилову Перша світова війна. У серпні 1916 р. австрійською армією конфісковані 12 давніх дзвонів з трьох войнилівських церков (парафії Святого Миколая, Різдва Христова, Святих Косьмія та Дем'яна) загальною вагою 775 кг, виготовлених від 1600 до 1825 року, з церкви Народження Марії 4 дзвони 1128, 1600, 1617 і 1754 років,з каплиці — 1 дзвін діаметром 25 і вагою 7 кг та ще 5 дзвонів вагою 45, 27, 11, 11, 11 кг 1715—1834 рр. із церкви Сільця[9][10]
Після окупації Західноукраїнської Народної Республіки поляками в 1919 році в містечку був осередок постерунку поліції та ґміни Войнилів Калуського повіту.
1 квітня 1927 р. присілки (хутори) Павликівка, Черешеньки, Баранівка і Будостав вилучені з сільської гміни Войнилів Калуського повіту Станиславівського воєводства і з них утворена самоврядна гміна Павликівка[11].
У 1939 році у Войнилові проживало 2850 мешканців (1450 українців-грекокатоликів, 250 українців-римокатоликів, 150 поляків і 1000 євреїв), а в Сільці — 880 мешканців (670 українців, 80 поляків, 70 латинників і 60 євреїв)[12].
Від 21 вересня 1939 року Войнилів — у складі Західної України приєднаний до УРСР, де-факто — анексований червоною імперською Росією[13].
У 1940—1941 та 1944—1962 роках Войнилів був центром Войнилівського району. В роки німецької окупації Войнилів входив до Крайсгауптманшафту Калуш. Єврейське населення було розстріляне у Рогатині[14]. Поляки в 1944 р. виїхали в Польщу, а звідти у Войнилів переселено 18 українських сімей (92 особи).
Після захоплення Войнилова Радянським військами в липні 1944 р. негайно розпочата насильна мобілізація, більшість із мобілізованих додому не повернулася. В центрі селища в приміщенні костьолу в 1944—1962 рр. працювала катівня НКВС (після втрати Войниловом статусу райцентру тюрма стала непотрібною і споруду тюрми-костьолу знесли, рештки сотень жертв випадково розкопали в 1991 році).[15][16] Населення жорстоко тероризувалося, кращих господарів і свідомих людей виселено на Сибір, землеробів загнано в утворений колгосп «Промінь». 12 червня 1951 р. під приводом попереднього злиття колгоспів Войнилівський райвиконком рішенням № 320 ліквідував Сільцівську і Павликівську сільради з приєднанням до Войнилівської сільради; так припинило своє багатовікове існування село Сільце (польською — Siółko)[17].
У Войнилові працював сироварний цех, де вироблявся сир марки «Костромський». Продукція підприємства в основному ішла на експорт. За відмінну якість продукції цех у 1957 році на всесоюзному конкурсі підприємств м'ясної та молочної промисловості СРСР нагороджено дипломом 2-го ступеня.
За роки радянської влади у Войнилові здійснено значне житлове й культурно-побутове будівництво. Тут зведено понад 100 житлових будинків, виросли дві нові, упорядковані, засаджені деревами й квітами вулиці Івана Франка та Василя Стефаника. Працювала комунальна лазня, перукарня, фотоательє, аптека, майстерня пошиття одягу і взуття, ощадна каса, відділення зв'язку, АТС на 112 номерів, будинок піонерів.
Від 1960 року — селище. 1963 року Войнилівську сільську Раду було реорганізовано в селищну.
Приділялася певна увага розвитку торгівлі та громадського харчування. 1960 року у Войнилові побудовано раймаг, книго-культмаг, ресторан, три їдальні, гастроном, молочний, хлібний, комісійний та меблевий магазини.
В листопаді 1964-го у Войнилові відкрито професійно-технічне училище. В жовтні 1965 року відкрито районну лікарню на 100 ліжок з хірургічним, терапевтичним, акушерсько-гінекологічним, педіатричним відділами та рентгенкабінетом. Але з утратою статусу районного центру почалась деградація Войнилова і поступовий соціальний занепад.
З 24 серпня 1991 року — у складі відновленої держави Україна.
Селище повністю електрифіковане і газифіковане та частково забезпечене централізованим водопостачанням[18].
У вересні 2017 р. Войнилів став центром ОТГ, 10 січня 2018 р. відбулася перша сесія.[19]
Діють освітні заклади:
- ВОЙНИЛІВСЬКИЙ ЛІЦЕЙ ВОЙНИЛІВСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ОБ'ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ[20][21], при школі діє краєзнавчий музей (був створений у 1993 р.)[22];
- ДЕРЖАВНИЙ НАВЧАЛЬНИЙ ЗАКЛАД "ВОЙНИЛІВСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ ЛІЦЕЙ"
- ВОЙНИЛІВСЬКИЙ ЗАКЛАД ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ ЯСЛА-САДОК "БЕРІЗКА" ВОЙНИЛІВСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ОБ'ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ[23]
- "ДИТЯЧА МУЗИЧНА ШКОЛА ВОЙНИЛІВСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ОБ'ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ
- "ЦЕНТР ДИТЯЧОЇ ТА ЮНАЦЬКОЇ ТВОРЧОСТІ ВОЙНИЛІВСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ОБ'ЄНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ
![Лікарня](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6a/%D0%9B%D1%96%D0%BA%D0%B0%D1%80%D0%BD%D1%8F_%D1%83_%D0%92%D0%BE%D0%B9%D0%BD%D0%B8%D0%BB%D0%BE%D0%B2%D1%96.jpg/170px-%D0%9B%D1%96%D0%BA%D0%B0%D1%80%D0%BD%D1%8F_%D1%83_%D0%92%D0%BE%D0%B9%D0%BD%D0%B8%D0%BB%D0%BE%D0%B2%D1%96.jpg)
- Войнилівський центр первинної медико-санітарної допомоги[24]
- Калуський обласний протитуберкульозний диспансер [Архівовано 10 листопада 2017 у Wayback Machine.][25]
Переважна більшість мешканців — віряни УГКЦ та ПЦУ. Войнилівський протопресвітеріат УГКЦ охоплює 18 парафій.[26] Після зруйнування костелу католиків латинського обряду немає. За часів панування Польщі у Войнилові був костел. Знаходився він у центрі на теперішній вулиці Шевченка. Римо-католицька парафія існувала з 1610 р. Освячення останнього костелу Святої Трійці відбулось в 1868 році.[27] Як описують очевидці — він був дуже гарним і його було видно аж із Завадки. За часів радянської влади був перетворений на тюрму МДБ, куди доправлялись в'язні з усієї області — їх рештки зі слідами катувань розкопував у 1990 році Меморіал. Зараз костелу вже нема. Нема нічого що б могло нагадувати про його існування. Будівлю зруйнували на початку 1960-х, а на його місці знаходиться будинок сільради та пошти.[28]
- Церква Св. Миколая 1602 р. — пам'ятка архітектури місцевого значення № 757[29][30]
- Церква Свв. Кузьми і Дем'яна 1912 р.[31][32]
- Парафіяльна церква Різдва Пр. Богородиці
- Монастир «Пресвятого Серця Ісусового» сестер чину Святого Василія Великого.[33]
- Ландшафтний заказник місцевого значення Яськів потік
- Пам'ятник Т.Г Шевченку (скульптор Сергій Онищенко)[34]
- Церква Св. Миколи
- Церква Свв. Кузьми і Дем'яна
- Церква Різдва Пр. Богородиці
- Войнилівський монастир
- Хрест пожертви у Сільці
У селищі є вулиці[35]:
- Богдана Хмельницького
- Василя Стефаника
- Волоська
- Гагаріна
- Галицька
- Євшана
- Зелена
- Івана Франка
- Лесі Українки
- Лісова
- Миру
- Незалежності
- Перемоги
- Січових Стрільців
- Сонячна
- Тараса Шевченка
- 50 років УПА
- Белей Іван Михайлович (1856—1921) — український журналіст, перекладач і критик.
- Белей Іван Якович (1899—1970) — український лікар і громадський діяч.
- Любомир Белей (1962—2018) — український мовознавець, дослідник ономастики, історії української літературної мови, мови та культури української діаспори та лексикографії.
- Ярослав Гонський (1930—2017) — український вчений у галузі медицини.
- Дурбак Павло (1879—1960) — український промисловець і підприємець, інженер машинобудування, сотник-інтендант та головний інтендант Української Галицької Армії.
- Микола Євшан (1889—1919) — український літературний критик, літературознавець і перекладач.
- Антоніна Король-Мельник (1922—1946) — лікар, учасниця ОУН, дружина Ярослава Миколайовича Мельника (псевдо Роберт)[36] — провідника ОУН-Б Карпатського краю[37].
- Сидір Рей (ориг. Izydor Reiss) (1908—1979) — польський прозаїк та поет.
- Іван Рудович (1868—1929) — український греко-католицький священник, науковець, письменник, педагог і громадський діяч.
- Ярослав Самотовка (1913 — загинув у Дніпропетровську або Києві 1942—1943) — адвокат, випускник Львівського університету, учасник Похідних груп ОУН на Схід. Співробітник Дніпропетровського українського державного університету у 1941-42.
- Петро Федюшка — «Комар», «Брюс», «Готур», «Ка-ро», «Автор», «737» (14.07.1919 — 15.09.1949, с. Солотвино Богородчанського району) — господарчий референт Калуського надрайонного проводу, а потім Калуського окружного проводу ОУН, Калуський окружний провідник, фінансовий референт Карпатського краю ОУН, організаційний референт Крайового проводу. Лицар Золотого хреста бойової заслуги 1 кляси — посмертно.[38]
- Болеслав Ян Чедековский (пол. Bolesław Jan Czedekowski) (1885—1969) — польський та австрійський художник-портретист.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0c/Voynyliv_holocaust_memorial.jpg/170px-Voynyliv_holocaust_memorial.jpg)
- Войнилівський випускний
- Вулиця Шевченка
- Пам'ятник Т. Шевченкові, біля Народного дому
- Місце катівні МДБ
- Пам'ятник замученим борцям за волю
- Пам'ятник Ярославу Мельнику
- Меморіальна дошка на пам'ятнику Я. Мельнику
- ↑ Статистичний збірник «Чисельність наявного населення України» на 1 січня 2018 року (PDF)
- ↑ Akta grodskie і ziemskie z archiwum…— Lwów, 1887.— Т. 12.— 564 s. [Архівовано 11 квітня 2021 у Wayback Machine.]— S. 28. (лат.), (пол.)
- ↑ F. Sikora. Sieniawski Rafał h. Leliwa (zm. 1518) // Polski Słownik Biograficzny.— Warszawa — Kraków, 1996.— t. XXXVII/1, zeszyt 152.— S. 147—148. (пол.)
- ↑ Zródla dziejowe. Tom XVIII. Polska XVI wieku pod względem geograficzno-statystycznym. Cz. I. Ziemie ruskie. Ruś Czerwona. s. 171 — Warszawa: Sklad główny u Gerberta I Wolfa, 1902. — 252 s.
- ↑ М. Baliński, Т. Lipiński. Starożytna Polska…[недоступне посилання] — Warszawa, 1845. — Т. ІІ. — Cz. 2. — S. 721. (пол.)
- ↑ М. Грушевський. Жерела до істориї України-Руси, т. І [Архівовано 11 липня 2021 у Wayback Machine.] — Львів, НТШ, 1895. — с. 72.
- ↑ Василь Говгера. Організаційна структура Львівської епархії XVIII ст. (1700—1772). — с. 113 (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 10 березня 2018. Процитовано 10 березня 2018.
- ↑ У Войнилові зберігся хрест тверезості 1874 року. Архів оригіналу за 27 жовтня 2021. Процитовано 27 жовтня 2021.
- ↑ Австро-Угорщина реквізувала з храмів Калущини 355 дзвонів. — «Вікна», 2017.11.20. Архів оригіналу за 1 жовтня 2019. Процитовано 1 вересня 2019.
- ↑ Протокол Реквізиції австрійським військом дзвонів на парафіях Войниів і Довпотів. // Іван Тимів. Калуш: історія в документах. — Івано-Франківськ : Фоліант, 2017. — С. 56-59. — ISBN 978-617-7496-29-7.
- ↑ Rozporządzenie Ministra Spraw Wewnętrznych z dnia 28 lutego 1927 r. o utworzeniu samoistnej gminy wiejskiej pod nazwą Pawlikówka w powiecie kałuskim, województwie stanisławowskiem. [Архівовано 19 жовтня 2016 у Wayback Machine.] (пол.)
- ↑ Володимир Кубійович. Етнічні групи південно-західної України (Галичини) на 1.1.1939, стор. 33 — Вісбаден, 1983. — 205 с.
- ↑ «Криваві сорокові». Архів оригіналу за 26 березня 2016. Процитовано 18 січня 2016.
- ↑ У Другу світову війну у Рогатині розстріляли майже дев'ять тисяч євреїв. Архів оригіналу за 6 лютого 2018. Процитовано 11 грудня 2016.
- ↑ Убивства у Войнилові «тягнуть» на кримінальну справу. Архів оригіналу за 27 березня 2016. Процитовано 26 липня 2015.
- ↑ У Войнилові вчинено злочин проти людськості. Архів оригіналу за 27 березня 2016. Процитовано 18 січня 2016.
- ↑ Географічний словник Королівства Польського, 1889, т. Х, стор. 623. Архів оригіналу за 9 березня 2017. Процитовано 5 грудня 2014.
- ↑ Якість водопровідної води у Войнилові — одна з найгірших в області. Архів оригіналу за 30 грудня 2017. Процитовано 19 жовтня 2017.
- ↑ Мар’яна МАСЛЯК: Наші очікування були більші, ніж можливості, які маємо нині. — «Галичина», 03.01.2020. Архів оригіналу за 5 січня 2020. Процитовано 5 січня 2020.
- ↑ Калуська районна державна адміністрація/Відділ освіти. Архів оригіналу за 4 грудня 2014. Процитовано 30 листопада 2014.
- ↑ Войнилівська опорна школа — під загрозою. Архів оригіналу за 18 грудня 2017. Процитовано 16 грудня 2017.
- ↑ Без знання минулого немає майбутнього. Архів оригіналу за 29 листопада 2016. Процитовано 18 січня 2016.
- ↑ Садок «Берізка» Войнилівської ОТГ отримає новий харчоблок. — «Вікна», 2018.07.24. Архів оригіналу за 24 липня 2018. Процитовано 24 липня 2018.
- ↑ На утеплення Войнилівської лікарні Держбюджет виділив майже 600 тисяч гривень. ФОТО
- ↑ У Калуському обласному протитуберкульозному диспансері розпочався ремонт. ФОТО. — «Вікна», 2018.07.23.
- ↑ Войнилівський протопресвітеріат. Архів оригіналу за 16 жовтня 2021. Процитовано 16 жовтня 2021.
- ↑ запис про Войнилів у географічному словнику. Архів оригіналу за 5 січня 2014. Процитовано 6 травня 2013.
- ↑ Місяць ув'язнення… в костелі. Архів оригіналу за 28 жовтня 2018. Процитовано 29 грудня 2011.
- ↑ Церква Св. Миколи 1731. Архів оригіналу за 15 серпня 2016. Процитовано 30 червня 2016.
- ↑ Церква св.Миколи. Архів оригіналу за 27 грудня 2019. Процитовано 27 грудня 2019.
- ↑ Церква Свв. Кузьми і Дем'яна 1912. Архів оригіналу за 15 серпня 2016. Процитовано 30 червня 2016.
- ↑ Церква св. Кузьми і Дем’яна. Архів оригіналу за 27 грудня 2019. Процитовано 27 грудня 2019.
- ↑ І. Кміть. 95-річна мати Василія Николайчук з монастиря у Войнилові пережила репресії. ВІДЕО. Архів оригіналу за 20 вересня 2021. Процитовано 19 вересня 2021.
- ↑ Пам'ятник Шевченку в Калуші вилили з бронзи, призначеної для Леніна. ФОТО
- ↑ Довідник геонімів району // Інформаційний портал Калуського району. Архів оригіналу за 3 грудня 2016. Процитовано 26 червня 2012.
- ↑ «Вінчав нас у лісі біль життя всесвітній…». Архів оригіналу за 27 жовтня 2017. Процитовано 18 січня 2016.
- ↑ Відтинок «Магура». (Калуська округа). Спогади. Архів оригіналу за 4 березня 2016. Процитовано 20 жовтня 2015.
- ↑ Наказ ч.1/50
- Г. А. Вербиленко. Войнилів [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — Київ : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — 688 с. : іл., стор. 603—604
- Р. С. Дейсак. Войнилів [Архівовано 3 червня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001–2024. — ISBN 966-02-2074-X.
- Облікова картка[недоступне посилання з квітня 2019]
- В. Г. Кравченко, Я. С. Мельничук, М. Д. Тарасенко. Войнилів // Історія міст і сіл Української РСР в 26 томах. — Івано-Франківська область / Голова редколегії О. О. Чернов. — К.: Інститут Історії Академії Наук УРСР, 1971. С. 255—262 → електронне посилання на www.history.iv-fr.net («Історичне Прикарпаття») [Архівовано 5 грудня 2014 у Wayback Machine.]
- Wojniłów // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1893. — Т. XIII. — S. 754. (пол.)
- Siółko // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1889. — Т. X. — S. 623. (пол.)
- «Місяць ув'язнення… в костелі» [1] [Архівовано 28 жовтня 2018 у Wayback Machine.]
- Нащадки Рафала з Сєняви (пол.)
- Войнилів — Інформаційно-пізнавальний сайт | Івано-Франківська область у складі УРСР [Архівовано 17 лютого 2020 у Wayback Machine.] (На основі матеріалів енциклопедичного видання про історію міст та сіл України, том — Історія міст і сіл Української РСР. Івано-Франківська область. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1971. — 639 с.)
- Коротка історія села - YouTube