Заперечення геноциду вірменів — Вікіпедія
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/56/IgdirGenocideMuseum.jpg/350px-IgdirGenocideMuseum.jpg)
Заперечення геноциду вірменів — це твердження про те, що Османська імперія та її правляча партія, Комітет єдності та прогресу, не вчиняли геноциду проти своїх вірменських громадян під час Першої світової війни — злочину, задокументованого великою кількістю доказів і який підтверджується переважною більшістю вчених. Зловмисники заперечували геноцид під час його вчинення, стверджуючи, що вірмени в Османській імперії були переселені з воєнних причин, а не винищені. Після геноциду викривальні документи систематично знищувалися, а заперечення було політикою кожного уряду Турецької Республіки.
Запозичуючи аргументи, використані Комітетом єдності та прогресу для виправдання своїх дій, заперечення геноциду вірмен базується на припущенні, що «переселення» вірмен нібито було законною дією держави у відповідь на реальне або уявне повстання вірмен, яке загрожувало існуванню імперії під час війни. Заперечувачі стверджують, що Комітет мав на меті переселити вірмен, а не вбивати їх. Вони стверджують, що кількість загиблих перебільшена, або ж пояснюють смерть іншими факторами, такими як нібито громадянська війна, епідемії, негода, діяльність місцевих чиновників або банди курдів та розбійників. Історик Рональд Григор Сюні резюмує головний аргумент так: «Геноциду не було, і в цьому винні вірмени». Заперечення зазвичай супроводжується риторикою «вірменської зради, агресії, злочинності та територіальних амбіцій».
Однією з найважливіших причин такого заперечення є те, що геноцид уможливив створення турецької національної держави. Визнання суперечило б міфам про заснування Туреччини. З 1920-х років Туреччина працювала над тим, щоб запобігти офіційному визнанню геноциду або навіть згадці про нього в інших країнах; ці зусилля включали мільйони доларів, витрачені на лобіювання, створення науково-дослідних інститутів, а також на залякування та погрози. Заперечення також впливає на внутрішню політику Туреччини та викладається в турецьких школах; деякі громадяни Туреччини, які визнають геноцид, зіткнулися з кримінальним переслідуванням за образу турецького походження". Столітні зусилля турецької держави заперечити геноцид відрізняють його від інших випадків геноциду в історії. Азербайджан також заперечує геноцид і веде кампанію проти його визнання на міжнародному рівні. Більшість турецьких громадян і політичних партій у Туреччині підтримують політику відмови держави. Заперечення геноциду сприяє конфлікту в Нагірному Карабасі, а також продовжує насильство проти курдів у Туреччині. Опитування 1500 осіб у 2014 році, проведене турецьким аналітичним центром EDAM, показало, що 9 відсотків громадян Туреччини визнають геноцид.
Більшість істориків за межами Туреччини визнають, що османське переслідування вірмен було геноцидом. Однак попри визнання геноцидного характеру різанини вірмен як у науці, так і в громадянському суспільстві, деякі уряди офіційно не визнають вбивства геноцидом через політичну стурбованість їхніми відносинами з Турецькою Республікою.
Станом на 2023 рік уряди та парламенти 34 країн, у тому числі Аргентини, Бразилії, Канади, Франції, Німеччини, Італії, Мексики, Росії та США, визнали геноцид вірмен. Три країни — Азербайджан, Туреччина та Пакистан — заперечують факт геноциду вірмен.
- Akçam, Taner. A Shameful Act: The Armenian Genocide and the Question of Turkish Responsibility. New York: Metropolitan Books, 2007.
- Akçam, Taner (2012). The Young Turks' Crime Against Humanity: The Armenian Genocide and Ethnic Cleansing in the Ottoman Empire. Princeton University Press.
- Akçam, Taner (2019). «When Was the Decision to Annihilate the Armenians Taken?». Journal of Genocide Research. 21 (4): 457—480.
- Bloxham, Donald. The Great Game of Genocide: Imperialism, Nationalism, and the Destruction of the Ottoman Armenians. Oxford: Oxford University Press, 2005.
- Dadrian, Vahakn (1995). The History of the Armenian Genocide: Ethnic Conflict from the Balkans to Anatolia to the Caucasus. Oxford: Berghahn Books.
- Dadrian, Vahakn N.; Akçam, Taner (2011). Judgment at Istanbul: The Armenian Genocide Trials. Berghahn Books.
- De Waal, Thomas (2015). Great Catastrophe: Armenians and Turks in the Shadow of Genocide. Oxford: Oxford University Press.
- Göçek, Fatma Müge (2015). Denial of Violence: Ottoman Past, Turkish Present and Collective Violence Against the Armenians, 1789—2009. Oxford University Press.
- Gutman, David. «Ottoman Historiography and the End of the Genocide Taboo: Writing the Armenian Genocide into Late Ottoman History.» Journal of the Ottoman and Turkish Studies Association 2:1 (2015) pp. 167–83
- Kévorkian, Raymond. The Armenian Genocide: A Complete History. London: I.B. Tauris, 2011.
- Morris, Benny; Ze'evi, Dror (2019). The Thirty-Year Genocide: Turkey's Destruction of Its Christian Minorities, 1894—1924. Harvard University Press.
- Suny, Ronald Grigor. «They Can Live in the Desert but Nowhere Else»: A History of the Armenian Genocide. Princeton, NJ: Princeton University Press, 2015. ISBN 978-0-691-14730-7